184 N. SYLVÉN, OM DE SVENSKA D1KOTYLEDONERNA. 



blomning under groningsåret. Hypokotylen utbildar sig i stamriktning. Hufvud- 

 roten blir stark, rikt upprepadt grenig. Från den, och icke från skottet, utvecklas 

 vinterskotten. De »uppträda såsom slutna knoppar i två rader. De två öfversta i 

 h varje rad äro de starkaste.» 



Hjärtbladen äro kortskaftade, ovala, c:a 1 + 14 x 5 mm. Primordialbladen 

 likna de senare utvecklade örtbladen. Den förlängda Ivypokotylen öfvergår nedtill 

 utan tydlig gräns i den grenade hufvudroten. 



Adventivknoppar synas utvecklas ej blott från hufvudroten, utan äfven från 

 hypokotylens nedre delar. 



Euphorbia cyparissias. 



Litteratur: Irmisch XVI, pp. 470—1. — Wiesner I, p. 57. — Winkler 

 VI, pp. 554-5. — XI. 



Euphorbia exigua. 



Litteratur: Johansson III, p. 74. — Lubbock I, 2, p. 476, fig. 637. 

 Wiesner I, p. 57. — Wittrock IV, p. 31. Wydler II, p. 337. 



Euphorbia peplus! 



Undersökningsmaterial: ungplantor: Uppl. Uppsala "V, 1901; herbarie- 

 exemplar (H. U.). 



Litteratur: Johansson III, p. 74. — Lubbock I, 2, pp. 477 — 8. — Warming 

 III, p. 59. 



»E. peplus är alltid sommarannuell. Alla plantor, som framkomma på hösten, 

 äfven de minsta inträda i floralt stadium och bortfrysa redan vid vinterns början.» 

 (Johansson, 1, c.) — De af mig i Uppsala d. 2 % 1901 insamlade ungplantorna 

 synas tyda på höstgroning. 



Hjärtbladen äro skaftade, ovala, c:a 2 + 6x3 mm. Örtbladen visa ingen egent- 

 lig heterofylli. Den förlängda hypokotylen är stamlik och ingår i stamsystemet; ned- 

 till öfvergår den utan tydlig gräns i den rikgrenade hufvudroten. 



E. peplus är af direkt sträckledad, redan från hjärtbladsaxillerna tidigt grenad 

 typ. — Hypokotyla adventivknoppar omtalas af Warming, 1. c. 



Euphorbia helioscopia! 



Undersökningsmaterial: grodd— ungplantor: Vg. Hassle prästgård 2 / 1902; 

 Uppl. Uppsala 3 7io 1901; herbarieexemplar (H. U.). 



