190 N. SYLVÉN. OM DE SVENSKA DIKOTYLEDONERNA. 



bladet börjar vanligen visa örtbladsnatur med tvenne rudimentära småblad; fjärde 

 bladet är så ett typiskt örtblad med typiska, men dock relativt små småblad; först 

 det sjunde epikotylbladet har jag sett utveckla tvenne småbladspar. Internodieläng- 

 den växlar; en undersökt ungplanta hade sålunda det första epikotyla internodiet 4 

 mm. långt, det andra 7, det tredje 30, det fjärde 25 och det femte 18 mm. Den 

 förkortade hypokotylen sammanflyter med den rikgrenade, tidigt bakterieknölförande 

 hufvudroten. 



Under groningsåret förtjockas hypokotylen och öfre delen af hufvudroten till 

 ett särskildt hos å fet jord odlade exemplar kraftigt upplagsorgan (se fig. 2). Öfver- 

 vintringen sker förmedelst ur nedre epikotyla bladaxillerna utbildade, m. 1. m. öppna 

 vinterskott. 1 I kultur utbildas stundom ett eller några af dessa redan under gro- 

 ningsåret till hufvudskottet ofta i styrka öfverträffande örtbladsskott. 



Af Kjellman, 1. c, föres Orobus niger till samma typ som (Vida pisiformis,) 

 Laihyrus silvester m. fl. Papilionaceer; för dessa anmärkes bl. a. saknaden af »några 

 särskilda upplagsorgan». Irmisch, 1. c, har dock funnit hypokotylen och öfre delen 

 af hufvudroten förtjockade i öfverensstämmelse med den af mig of van lämnade fram- 

 ställningen. »Die Keimpflanze biidet eine länge Hauptwurzel, die gleich im ersten 

 Jahre abwärts von der Insertion der Kotyledonen auf eine längere Strecke hinab schwach 

 riibenf örmig anschwillt. » 



Orobiis vernus! (Tafl. XIII, B: 3.) 



Undersökningsmaterial: grodd — ungplantserie: Uppl. Harparbol 2 7.-, 1904 

 (fig. 3 a— d); flerårsplantor: Vg. Hassle, Ängarna 2 V 5 1903; i kaltur uppdragna års- 

 plantor: H. B. U. s. 2 %, sk. "-"/ib 1900, F. R. Kjellman. 



Litteratur: Irmisch XVII, p. 62. — Kjellman II, pp. 254 — 5. — Wydler 

 VI, p. 94. 



O. vernus (se fig. 3 a — d) synes till sin första utveckling närmast ansluta sig 

 till exempelvis Lathyrus silvester, jmf. Kjellman, 1. c. — Från föregående art afviker 

 O. vernus genom saknaden af upplagsorgan 2 (se fig. 3 b- — d). Å två — flerårsplantor 

 synes birotbildning inträdd från respektive skottbaserna (se fig. 3 b — d). — Det första 

 förstärkningsstadiet synes i naturen vara af flere års längd. 



Vieia hirsuta! 



Undersökningsmaterial: grodd — ungplantor: Vg. Hassle prästgård /-, 1903, 

 /h 1905; T. Lpm. Vassijaure, ruderatmark 3 % 1903. 



Litteratur: Areschoug IV, p. 332. — Ascherson I, p. 159. — Johansson 

 III, p. 73. — Winkler XV, p. 43. — Wittrock II, p. 441. 



1 Jmf. Kjellman, 1. c. 



2 Jmf. Irmisch, 1. c. 



