HUttGli. SV. VET. AKADKMIKNS HANDLINGAR. liAND 40. NIO 2. 22!l 



utväxa nu till större styrka, och slutligen uppnås den för arten typiska buskformen. 

 Det första förstärkningsstadiet är äfven här af flere års längd. 



Enligt Kjellman, 1. c, af viker R. alpinum från den af exempelvis Lonicera 

 xylosteum representerade busktypen »däri, att hypokotyla axeln i mindre grad antar 

 stamnatur, och att epikotylens internodier utvecklas så svagt i längd, att skottet kan 

 kallas rosettbladigt, hvarjämte rotsystemet uppnår en mindre styrka. » 



Saxifraga cotyledon. 



Litteratur: Lindmark I, p. 50 (et 54). 



Saxifraga oppositifolia ! 



Undersökningsmaterial: ungplantserie : T. Lpm. Pieskenjurka 2 V 7 1903; 

 T. Lpm. Vaddetjåkko "V? 1903; i kultur i blomkruka uppdragna årsplantor: H. B. 

 U. s. 2 V 10 1903, gr. /,, sk. I3 / lu 1904. 



Litteratur: Lindmark I, p. 19, tafl. I, bild 8—10. 



Ört artad pollakanth af sträckledad typ; internodieförlängningen är dock i na- 

 turen under första åren relativt svag ; ett cylinderskottartadt epikotylskott uppbygges. 

 Groning försiggår i naturen på våren. 



Hjärtbladen äro tämligen tjocka, oskaftade, ovalt rektangulära, c:a 1x0,5 mm. 

 Primordialbladen, som utan internodieförlängning följa på hjärtbladen, äro glatta (så 

 i naturen alla första årets blad), liksom de senare örtbladen motsatta, omvändt ägg- 

 runda, trubbiga, tjocka — styf va, utåtböjda. Hypokotylen synes till en början genom 

 större groflek och grönaktig färg afgränsad från den fina, snart fint och rikt grenade, 

 rödbruna hufvudroten. Så småningom utjämnas dock skillnaden emellan hypokotyl 

 och hufvudrot: hypokotylen blir brunfärgad, lignifierad, utan tydlig gräns öfvergå- 

 ende i hufvudroten. 



Under groningsåret utvecklas i naturen ett c:a 5 mm. högt, ogrenadt epikotyl- 

 skott af ett fåtal svagt förlängda internodier; ett cylinderartadt skott om c:a 3 — 5 

 bladpar uppkommer. Andra året fortsätter det öfvervintrade epikotylskottet sin ut- 

 veckling, blifver starkare internodieförlängdt, nu nedliggande. Öfvervintringen torde 

 ske på vintergrönt stadium. Föregående årets örtblad kvarsitta ännu mot slutet af 

 andra vegetationsperioden, nu intorkade. De i kultur uppdragna plantorna voro full- 

 ständigt vintergröna. 



Växtens utveckling från frö har under kultur följts af Lindmark, 1. c. : »Redan 

 när endast några få primordialblad framkommit, börja sidoskott visa sig i hjärtbla- 

 dens och primordialbladens veck. Hufvudskottet lägger sig snart plagiotropt, under 

 det sidoskotten ännu äro mera styfva, men sedan dessa nått en större längd, lägga 

 sig äfven de. Hufvudroten är -fortfarande plantans enda rot. — Fröet gror troligen 

 ej förr än året efter mognaden, och plantan hinner blomma först under det tredje 

 året. 



