330 N. SYLVÉN, OM DE SVENSKA DIKOTYLEDONERNA. 



Under groningsåret utvecklas i naturen ett vanligen blott några cm. högt (se tall. 



XX, B, fig. 3, 4), hos större, sydligare ärter (se fig. 3, tafl. XXI, A) ända till 1—2 dm. 

 högt (enligt Wichura II, p. 2, under kultur ända till 40 cm. och däröfver), hos de 

 nordligare arterna stundom blott några mm. högt, ogrenadt epikotyl skott af flere 

 eller färre örtbladsinternodier. Öfvervintringen sker förmedelst slutna axillärknoppar. 

 I regel synes äfven skottspetsen öfvervintra, skyddad af de densamma knopplikt 

 omslutande, ännu outvecklade örtbladsanlagen (se fig. 4, tafl. XX, B); om egentlig, af 

 knoppfjäll bildad terminalknopp kan dock här aldrig blifva tal. Andra året fortsattes 

 utvecklingen monopodialt (se fig. 3 a — d, tafl. XX, B). De andra året först ut- 

 vecklade bladen äro vanligen m. 1. m. starkt reducerade (se fig. 3 a, 3 d, tafl. XX, 

 B). Den senare utvecklingen är dock, som bekant, sympodial. Kraftigare plantor 

 äro redan från första året genomgående sjmipodialt uppbyggda (se fig. 3, tafl. 



XXI, A). Förstaårsplantans stamspets bortdör nämligen här under vintern, och en 

 af de öfversta axillärknopparna fortsätter andra årets vår sympodialt utvecklingen. 

 Öfre och mellersta axillärknopparna utväxa stundom andra året kortskottartadt. — 

 Hvad de buskformiga arterna beträffar, uppnås buskformen antingen genom kraftig 

 utbildning af de nedre sidoskotten såsom långskott andra året eller vanligen först ett 

 senare år eller genom hufvudskottets m. 1. m. fullständiga bortdöende och flere 

 nedre sidoskotts nu ungefär likstarka utveckling. Hos de smärre fjällvidena, S. 

 herbacea och polaris, utväxa de nedersta axillärknopparna förr eller senare i form af 

 lågbladiga underjordsutlöpare (jmf. fig. 5 b (x), tafl. XX, B); arterna äro utlöpar- 

 buskar. Hos S. reticulata blifva skottaxlarna tidigt plagiotropa, birotdrif vande: förr 

 eller senare utbildas de såsom verkliga, örtbladiga utlöparskott. 



Hvad ungplantornas underjordssystem beträffar, synes ofta den m. 1. m. starkt 

 förlängda hypokotylen tidigt förtjockad, ofta vid sin nedre ända nära nog lökformigt 

 ansvälld (se fig. 3, tafl. XX, B), tydligt afgränsad från den då vanligen svaga, 

 sparsamt grenade hufvudroten. Från hypokotylbasen utbildas dä tidigt relativt kraf- 

 tiga, grenade birötter, så snart äfven från öfre hypokotyla regionerna, stundom 

 också från epikotylbasen. Exempel på typiskt dylikt hypokotyl- och rotsystem er- 

 bjuda bland de af mig undersökta arterna 8. pentandra, 8. fragilis, S. caprea, 8. 

 phylicifolia, 8. myrtilloides (flertalet exemplar) och 8. reticulata. $«fe-ungplantor med 

 hypokotylen sammanflytande med den i så fall starka, genomgående, kraftigt gre- 

 nade hufvudroten har jag äfven påträffat (se fig. 3, tafl. XXI, A); så ungplantor af 

 8. alba, 8. caprea, 8. lapponum, 8. glauca (flertalet ex.), S. herbacea och S. polaris. 

 Afven i detta fall utgå tydligen birötter från hypokotylen, ofta snart äfven från 

 epikotylbasen. — Ofta synes mykorrhizabildning uppträda redan under groningsåret. 

 Vackra exempel därpå äro insamlade årsplantor af S. glauca; äfvenså ungplantor af 

 S. reticulata. 



Hjärtbladen äro små, skattade, ovala( — rundade); följande hjärtbladsmått må 

 anföras: S. pentandra: c:a 1 +3x1,5 mm. (såsom en egenhet för denna art må 

 nämnas, att grodd — ungplantor stundom anträffas hopvis, i det fröna grott inuti 

 kapslarna å de i sin helhet af fallna, i sanden begrafna f rukthängena) ; 8. alba: c:a 

 1,5 +3,5 x 2 mm.; S. myrtilloides: c:a 1 + 2,5 x 1,6—2 mm.; 8. glauca: c:a 0,6 + 1,5 



