KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 40. NIO 3. 15 



nålen, ' samt att undersidan framtill är försedd med en tydlig midtrygg, så att tvär- 

 snittet där blir triangulärt. Förutom de nämnda två exemplaren saknar endast n:o 

 65 klingskåra ; denna spets har emellertid troligen aldrig varit använd, då udden är 

 så trubbig, att den ej gärna kan ha brukats utan klinga. Klingläget är horisontalt- 

 I några fall kan det numera ej afgöras, af hvilket material klingan varit ; i allmän- 

 het har den dock varit af järn; å n:o 68 kvarstår ännu ett godt stycke af basen, 

 visande, att klingan ursprungligen haft äggrund omkrets. Af de spetsar som hafva 

 klingskåra, ha nithål ej med säkerhet saknats å någon, ty å dem, n:o 59, 69 och 75, 

 där de numera saknas, är främre delen bortvittrad eller afskuren, så att man ej kan af- 

 göra, hurudant förhållandet en gång varit;" alla tre synas emellertid ha haft järn- 

 klinga. Å n:o 63 och 76, som båda tydligen haft järnklinga, har denna varit 

 fästad med en bennagel, som ännu kvarsitter i nithålet. N:o 70 — 71 hafva fram- 

 till i medianlinien tvenne hål, förenade på hvardera sidan genom en fåra; det bakre 

 af desamma ligger bakom klingskåran. Å dessa har således klingan - - af hvilket 

 materia] denna varit, kan ej afgöras — varit fästad med en sensträng eller något 

 liknande. Förutom de nu nämnda hålen finnes å n:o 71 ett å hvardera sidan vid 

 basen af klingskåran, i båda kvarsitter ännu en bennit, tjänande till att samman- 

 hålla en från klingskåran utgående spricka. En liknande spricka är å n:o 74 lagad 

 med en järnnit. Å alla de här omhandlade spetsarne är bakre ändan snedt afskuren 

 medelst ett fullkomligt plant eller i de flesta fall något konkavt snitt. Basal- 

 hullingarne äro i allmänhet tillspetsade, endast i ett par fall tvära (n:o 65 och 77), 

 någon gång med svaga inskärningar i spetsen (n:o 64 och 77). Inskärningen mellan 

 hullingarne är vanligen spetsvinklig, ibland dock rundad (n:o 65 och 74) eller aftvä- 

 rad (n:o 77 och 78). Skafthålet är koniskt, af växlande vidd och djup, endast å de 

 mycket korta spetsarne n:o 60 och 61 stående i förbindelse med linkanalen. Nästan 

 alltid är mynningen skarpt begränsad, blott å n:o 65 öfvergår den kontinuerligt i 

 harpunspetsens konkaverade bas. Fåror och hål för sensträngar till lagning af 

 sprickor, utgående från skafthålet, förekomma å n:o 64 och 78. Å den sistnämnda 

 kan man se, att senorna åtminstone understundom plägade kilas fast i hålen, då i 

 tvenne af dessa ännu kvarsitta ett par halftrinda kilar. Å n:o 80 finnes på sidorna 

 längs skafthålet en rad af hål, förenade medels fåror på öfversidan. Huruvida den 

 senlindning, som här haft sitt fäste, tjänat till att kvarhålla något benstycke, som 

 täckt det numera undertill öppna skafthålet, eller om lindningen ensamt tjänat till 

 att sluta detsamma, är nu svårt att af göra; på grund af lindningens täthet och den 

 jämna kanten på skafthålet är jag emellertid mest böjd för det senare antagandet. 

 Linkanalen företer föga af intresse, endast å n:o 68 genomborrar den harpunspetsen 

 helt, så att den blir öppen på öfversidan. Linhålen äro än helt rundade, än ha de 

 rak inre kant. Linfåror alltid tydliga, ibland kortare, ibland längre, stundom sträckande 

 sig ända till harpunspetsens bakre kant (n:o 75 och 76). 



Längd. Material. • Fyndort. 



N:r 59 S.i cm. renhorn Aito. 



1 Åfven å n:o 7~2 finner nian en obetydlig ökning i bredd i trakten af linkanalen. 



2 Detta gäller naturligen också Inv. JEf. 78. 



