20 SWENANDER, HARPTJN-, KASTPIL- OCH LANSSPETSAR. 



basalhullingar; n:o 92 har endast en i öfre kanten till höger belägen, i spetsen tvär 

 basalhulling. Skafthål koniska, med tydligt begränsad mynning. Linkanalen å n:o 

 91 svagt bågböjd, med linhålen vettande ganska mycket åt sidorna, å n:o 92 starkt 

 bågböjd, med linhålen nära hvarandra på undre sidan, en olikhet, hvilken som vanligt 

 sammanhänger med spetsarnes olika höjd. Linhålen äro något oregelbundna på grund 

 af kanternas ojämna afrundning. Linfåror å n:o 92 mycket djupa, å n:o 91 något 

 grundare, men å båda sträckande sig ganska långt bakåt. 





Material. 



Längd. 



Fyndort. 



N:r 91 



hvalben 



11,7 cm. 



Aito. 



» 92 



renhorn 



11,0 » 



Egedesmindes distrikt. 



Mason 1 har beskrifvit och afbildat en harpunspets, som synes vara i det när- 

 maste fullkomligt öfverensstämmande med Inv . Pf. 92. Emellertid säger han : "For a 

 blade, the före end was sharpened to a point. There is no evidence of a metal 

 blade having been used in this head." Såvida jag kan tyda hans figur 26 rätt, finnes 

 emellertid i spetsen (å harpunen sedd ofvanifrån) tydliga spår af en klingskåra. 

 Beträffande den på öfversidan öppna linkanalen å Masons exemplar, vill jag endast 

 anmärka, att det ser ut, som öppningen uppstått, genom att den på öfversidan be- 

 lägna spongiösa delen af hornet söndervittrat, ett liknande hål tyckes ju för öfrigt 

 förekomma äfven öfver skafthålet. 2 Mason säger vidare: "Originally there were 

 doubtless three barbs ; one, a strong hook on the left-hand margin between the point 

 and the line hole, and two barbs at the butt, spread out like a fish tail, the tips 

 being cut in an ornamental manner". Om författaren härmed menar, att formerna 

 med två basalhullingar äro ursprungligare än den här omhandlade typen, så att 

 denne på grund af en eller annan orsak, kanske materialets tillfälliga beskaffenhet, 

 härledts från den förra, är jag villig att instämma; anser författaren däremot, att 

 just det ifrågavarande exemplaret en gång haft tvenne basalhullingar, kan jag ej dela 

 hans mening. Exemplen på harp linspetsar med på detta sätt placerade hnllingar 

 äro alltför allmänna, för att man skulle kunna förklara deras uppkomst, genom att 

 den ena hullingen blifvit af bruten, och brottet sedan åter jämnadt. Beaktansvärdt 

 för belysande af denna fråga är, att basalhullingen å de spetsar, som endast hafva 

 en sidohulling, är belägen på motsatta sidan mot denna, tydligen för att åstadkomma 

 största möjliga jämvikt. 



Inv. Pf. 93 — 118 höra alla till typen med tvenne motsatta, laterala sidohullingar. 

 Af desamma hafva n:o 93 — 104 en median basalhulling och, såsom alltid i detta fall, 

 öfversidan åtminstone baktill mera buktig än hos de följande. 



Inv. Pf. 93 är den största af alla i samlingen förekommande harpunspetsar. Trots 

 att spetsen nu är afsågad — tydligen för att åtkomma den en gång därstädes fast- 

 satta järnklingan — har den en längd af 18,8 cm., samt en bredd öfver hullingarne af 



1 s. 244 fig. 26 Scamt s. 245. 



- Jag vill emellertid härmed ej förneka, att linkanalen ursprungligen kan ha varit öppen, något som ju 

 ej är synnerligen ovanligt på mycket tunna spetsar, och såsom nämndt redan framhållits af Pabkicius. Emeller- 

 tid brakar öppningens form då vara mera regelbunden, än som framgår af Masoss figur. 



