KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR BAND 40. N:0 3. 4] 



västgrönländska spetsar, och öfvergångsformer till denna typ från den mera ursprungliga 

 finna vi också i Boas fig. 423 sid. 491. Några exempel på spetsar med sidohullingar 

 liar jag ej kunnat uppleta. Särskildt karakteristiska för stammarne vid Cumberland 

 Sound synas de af Boas och Mason afbildade koniska spetsarne med i bakre ändan 

 mynnande linkanaler, vara (se fig. 2). Jag har åtminstone ej kunnat finna dylika 

 beskrifna från något annat håll. 



Från nordöstra Grönland äger riksmuseet en vacker samling harpunspetsar, 

 insamlade af Dr. Hammar å öfvergifna boplatser i trakten af Frans Josefs fjord un- 

 der Svenska Grönlandsexpeditionen sommaren 1899. Såsom framgår af vidstående 

 figurer (fig. 3 — 5), finna vi bland dem den ursprungliga typen ganska oförändrad och 

 dessutom öfvergångsformer till mera moderna typer, jämförliga med sådana som Inv. 

 Pf. 35, 38 och 80. De flesta äro tillspetsade utan spår af lös klinga. Å några finnes 

 emellertid en klingskåra, alltid horisontal, tydligen förfärdigad med borr. Mthål 

 saknas emellertid utom å en enda. 



Typer, fullt jämförliga med modernare västgrönländska spetsar med linhålen 

 helt på undersidan, finnas ej, 1 ej heller några med sidohullingar. Så mycket egen- 

 domligare är därför att finna, att bland de harpunspetsar, som Holm afbildar från 

 Angmagsalik, äfven bland dem, som af honom betecknas som gamla, ej finnes en 

 enda typ, jämförlig med äldre typer från andra trakter af Ostgrönland. Den hos alla 

 betydliga bredden och linhålens läge på undersidan äro egenskaper, som tillkomma 

 modernare västgrönländska spetsar. Former med en och två sidohullingar förekomma 

 också, men synas dessa liksom alla de modernare spetsarne från denna trakt, vara 

 kortare och bredare än motsvarande typer å Västgrönland. Det ser af detta ut, 

 som om den först invandrade, från norr kommande befcjkningen på Ostgrönland ut- 

 dött, och Angmagsalikarne först sedan ditkommit från Västgrönland, väl då troligen 

 genom kringgående af Grönlands sydspets. 



Vi finna således, att af de i det föregående beskrifna vestgrönländska harpun- 

 spetstyperna de flesta återfinnas åtminstone hos någon i annan trakt boende eski- 

 måstam. Om man undantager de rent aberranta formerna såsom Inv. Pf. 81, så 

 blir det egentligen endast fullkomligt moderna typer såsom Inv. Pf. 49 samt de 

 långsträckta spetsarne med tvenne sidohullingar t. ex. Inv. Pf. 93 och 104, hvilka 

 ju också kunna betraktas som fullt moderna, fastän de kanske brukats under längre 

 tid, som kunna sägas vara för denna trakt särskildt karakteristiska. Vi finna vidare, 

 att den äldsta typen har den vidsträcktaste utbredningen, nämligen hos alla ameri- 

 kanska och grönländska eskimåstammar (möjligen med undantag af den vid Ang- 

 magsalik), att öfvergångsformerna till de mera moderna typerna äro gemensamma 

 för åtminstone östligt boende central-eskimåer, väst- och ostgrönländare, under det 

 att de moderna typerna hos hvar och en af dessa grupper är för densamma uteslu- 

 tande karakteristisk. Detta bekräftar ju med tydlighet den gängse åsikten om eski- 

 måernas utbredning från väster mot öster. Redan under en tid, då den ursprung- 



1 Fig. 5 är den, som kominer dessa närmast. 



K. St. Vet. Akad. Handl. Band 40. N':o 3. 



