6 A. E. TÖRNEBOHM, DET CENTRALA SKANDINAVIENS BERGBYGGNAD. 



om Trondhjemsfältet och underlagra alla till detta hörande bildningar. Då nu en del af 



dessa innehålla försteningar motsvarande dem i Jemtlands silur, som ligger under Are- 

 skutans skiffrar, så var det tydligt, att antingen de analoga försteningar ne i Trondhjems- 

 fältet och i Jemtlands silurfält icke tillhörde samma stratigrafiska nivå, eller ock att Are- 

 skiffrarnes öfverlagring öfvcr silur i Jenitland var abnorm, var en följd af öfverskjutningar. 

 Det kan synas, som om detta senare alternativ genast bort föredragas af icke blott pale- 

 ontologiska, utan äfven petrogratiska skäl, men då jag väl insåg, att om Areskut- 

 skiffrarnes öfverlagring öfver silur i Jemtland berodde på en öfverskjutning, så måste denna 

 vara kolossal, tvekade jag att antaga den och försökte derför först det förra alternativet. 1 

 Den fortgående karteringen af fjälltrakterna, samt fynd af silurförsteningar på nya lokaler, 

 såsom t. ex. 1887 af Reusch på Atleön N. om mynningen af Sognefjord 2 och 1886 af 

 Getz i Kölihaugen, 3 visade emellertid snart, att den isolering af Trondhjemsbäckenet under 

 silurtiden, som sagda alternativ förutsatte, ej kunde hafva egt rum. Men då återstod 

 ingen annan möjlighet, än att de öfverlagringar af Areskutskiffrar och andra Sevegruppens 

 bergarter i förhållande till silur, hvilka på så många ställen faktiskt förefinnas, måste 

 bero på öfverskjutningar, och detta bestyrktes ock af de intensiva pressningsfenomen, som 

 den mikroskopiska undersökningen uppdagade vara allmän i fjällens bergarter. När 

 O. Torell år 1888 4 framhöll de paleontologiska svårigheterna vid det af mig, såsom 

 näinndt, gjorda försöket att lösa fjällens geologiska motsägelser genom antagande af att 

 den siluriska faunan skulle hafva utvecklat sig senare inom Trondhjemsfältet än inom det 

 öfriga Skandinavien, hade jag redan kommit till sagda resultat, och jag begagnade derför 

 då tillfället att bestämdt såsom min åsigt uttala, att fjällproblemets svårigheter berodde 

 på stora öfverskjutningar, genom hvilka Sevegruppens äldre bergarter kommit att delvis 

 ligga på de yngre silurlagren. 5 



Det mål jag eftersträfvat hade jag nu nått. Jag hade — åtminstone enligt min 

 åsigt — funnit nyckeln till lösningen på fjällgeologiens många motsägelser, och mina 

 fjällvandringar kunde nu hafva slutat. Men under årens lopp hade jag samlat så mycket 

 nytt material för en öfversigtskarta öfver fjälltrakterna på ömse sidor om riksgränsen i 

 det centrala Skandinavien, att jag ansåg mig böra fortsätta för att bringa en sådan karta 

 till stånd; detta så mycket mer, som utan en dylik min nya uppfattning af fjällgeologien 

 ej skulle kunna tydligt framställas. Med Trondhjemsfältet var jag vid denna tid (1888) 

 i hufvudsak färdig, men med sparagmitfältet hade jag befattat mig jemförelsevis föga. 

 Jag började nu med en revision af detta, troende att en sådan skulle vara jemförelsevis 

 lätt. Det visade sig emellertid snart, att sparagmitfältet erbjöd nästan ännu större svårig- 

 heter än Trondhjemsfältet, och åter togs flera somrars arbete i anspråk. Derunder hade 

 jag rikligt tillfälle att pröfva öfverskjutningshypotesens duglighet, och ju längre arbetet 

 framskred, desto mer blef jag öfvertygad om dess förmåga att lösa fjällgeologiens gåtor. 

 Denna öfvertygelse har nu fått sitt grafiska uttryck i den bifogade öfversigtskartan, taft. 1, 



1 Om de geologiska svårigheterna vid riksgränsen. 



2 Naturen 1888, s. 122. 



:i Graptolitförende skiferzoner i det T rondhjemske. 



4 Aflagringarne på ömse sidor om riksgränsen i Skandinaviens sydligare fjälltrakter. 



Ora fjällproblemet. 



