16 A. E. TÖRNEBOHM, DET CENTRALA SKANDINAVIENS BERGBYGGNAD. 



O 



som olivin skiljer sig från Asbydiabasen. Det skulle flock möjligen kunna tankas att 

 båda vore blott varieteter af en och samma diabastyp. Emellertid synes det, som om 

 deras uppträdande vore något olika. Typisk Asbydiabas är inom Dalasandstenen känd 

 endast på nivåer under Ojediabasens. Så i de nämnda bergen NY. om Venjan (Tiberget 

 och Buråberget) samt i Lördalen vid foten af Frengen fjeld under den der förekommande 

 bädden af Ojediabas. De här högre än denna uppträdande diabaserna äro andra; de likna 

 makroskopiskt Särnadiabasen, men innehålla enstatit i stället för olivin. Särnadiabasen är 

 för öfrigt till sin petrografiska beskaffenhet mera vexlande än Asbydiabasen. Under det 

 att diabasen i Idrebädden t. ex., der den är typisk, är starkt olivinhaltig, kan den på sina 

 ställen vara olivinfri och t. o. m. ganska hornblende- och kvartshaltig. Så är det äfven 

 med vissa af diabasbäddarne i den vestra delen af sandstensfältet. I Skj eggemu ren, ett 

 berg V. vid Drivdalen strax S. om riksgränsen, förekommer en likaledes kvartsig och 

 starkt hornblendehaltig diabasart, i hvilken augit endast sparsamt företinnes i form af 

 starkt anfrätta partier inuti de enhetliga (ej tradiga) hornblendeindividerna. En dylik 

 diabas finnes äfven något N. om riksgränsen O. om samma dal. Här uppträder tillsam- 

 mans med den en röd, småkornig, jemnkornig, temligen oligoklasrik granit, hvilkens spar- 

 samt närvarande mörka beståndsdelar utgöras af biotit och hornblende. Accessoriskt före- 

 finnes apatit i temligen långstängliga individer samt enstaka små kristaller af zirkon. 

 Om det förhållande, i hvilket denna granit står till diabasen, vanns vid den hastiga 

 marschen genom den på blottade hällar fattiga trakten ingen upplysning. 



Dalasandstenens fält är ganska betydligt — omkr. 7,500 qv. km. om äfven de delar 

 af detsamma medräknas, som täckas af yngre atlagringar — men det är dock säkerligen 

 blott en ringa återstod af den ursprungliga bildningen. En rest af denna finnes, såsom 

 bekant, i Svartelfdalen i Vermland omkring 50 km. S. om sandstensfältets sydgräns vid 

 Malung. För öfrigt bevisar den stora mäktighet, som sandstensaflagringarne på sina ställen 

 hafva nära intill gränserna för deras nuvarande utbredning, så t. ex. i Skalfjeld, att 

 dessa gränser äro långt ifrån deras ursprungliga. En betydlig del af Dalasandstenen 

 måste alltså hafva blifvit fullständigt bortdenuderad, och denudationen begynte antagligen 

 redan under den algonkiska tiden, såsom bland annat kan slutas af den ofvan omtalade 

 sandstensbreccian, hvilken efter all sannolikhet är äldre än traktens yngsta algonkiska 

 bildningar. 



Det är svårt att afgöra under h vilka förhållanden Dalasandstenens mäktiga atlag- 

 ringar afsattes; möjligen kan det hela vara en estuariebildning. Materialet har sanno- 

 likt blifvit tillfördt från S. eller SO., enär det åt detta håll är gröfst och dess mäktighet 

 störst. Afsättningen måste hafva egt rum under en period af långsam sänkning — 

 och så är ju ofta fallet med estuariebildningar — ty eljest är det ej tänkbart, huru 

 en så mäktig aflagring med alltigenom karaktär af grundvattensbildning skulle kunna 

 hafva uppkommit. Sänkningen var dock ej kontinuerlig, ty under Ojediabasens erup- 

 tionsperiod skedde ett afbrott. Agatkonglomeratet, äfvensom den starka jernoxidhalten 



