20 A. E. TÖRNEBOHM, DET CENTKALA SKANDINAVIENS BERGBYGGNAD. 



i 



såsom kvartsiter i strängare mening, mestadels äro temligen finkorniga, saknas dock icke 

 exempel på mera grofkorniga sådana. Så t. ex. Vemdalskvartsiten och en stor del af 

 den s. k. blåkvartsen. 



Sparagmiterna förekomma i tlera olika artförändringar, som man vanligen plägat 

 benämna efter deras färg. En sparagmits färg beror hufvudsakligen dels på den ingå- 

 ende iältspatens och dels på bindemedlets färg; mindre ofta inverkar kvartsens färg. Fält- 

 spaten kan vara än grå till hvit, än mer eller mindre starkt röd; bindemedlet kan vara 

 ljust eller mer eller mindre mörkt. I följd häraf kunna olika kombinationer uppkomma. 

 En sparagmit med hvit fältspat och ljust bindemedel kan lämpligen benämnas ljus spa- 

 ragrnit. Den egentligen typiska röda sparat/ mit en, sådan den förekommer t. ex. i Bellingen 

 och dess omgifningar, är en sparagmit med ljust bindemedel och en egendomlig, rödviolett 

 fältspat. Grå sparagmit åter har grå fältspat och mörkfärgadt bindemedel. Är dettas 

 färg mycket mörk skulle benämningen mörk sparagmit kunna vara lämplig. 1 Ej sällan 

 är fältspaten i en sparagmit med mörkt bindemedel mer eller mindre rödaktig. Bergarten 

 i dess helhet får då en smutsröd färg. Man skulle äfven kunna tala om blä sparagmit, 

 d. v. s. en grå sparagmit, hvilken genom rikligt närvarande blå kvartskorn erhållit en 

 blåaktig färg. Blifva de blå kvartskornen helt och hållet öfvervägandc uppstår blä kvarts/t 

 eller s. k. bldkvarts. 



De nu omnämnda äro de vigtigaste af de egentliga sparagmitarterna. Till dem sluta 

 sig pä det närmaste rinkornigare bergarter, som kunna betecknas såsom mer eller mindre 

 fältspathaltiga kvartssandstenar eller sparagmitsandstenar. Dessa äro i regeln ljusa,, än 

 hvita eller svagt gulaktiga, än rödaktiga. De hafva en mycket stor utbredning, och efter 

 olika förekomstorter hafva de erhållit olika namn, såsom Trysil-sandsten, Fämun-sandsten, 

 Langå-sandsten, Rondkvarts m. fl. 



Med -höitjeldskvartsit» förstod Kjeruef en ljus, temligen finkornig och något fältspat- 

 haltig, vanligen mycket tydligt och regelbundet skiktad kvartsit, ej sällan temligen 

 starkt pressad. Han ansåg den ej tillhöra sparagmiternas afdelning, utan vara yngre 

 än den, men — af skäl, som längre fram skola anföras — kan jag ej uppfatta den 

 annat än som en varietet af den vanliga ljusa sparagmitsandstenen. Det kan dock vara 

 bekvämt att för denna karakteristiska och vidt utbredda varietet hafva ett eget namn, 

 och i det följande kommer derför »högfjällskvartsit» att der och livar användas såsom en 

 petrografisk beteckning. 



Såsom i samband med sparagmiterna förekommande jemförelsevis underordnade 

 bildningar uppträda dels konglomerater, dels fylliter och lerskiffrar, samt slutligen kalkiga 

 bergarter, såsom kalksandsten, kalkiga skiffrar, orena, mestadels dolomitiska kalkstenar 

 och äfven ren dolomit. 



Materialet till sparagmiterna torde förnämligast hafva härrört frän genom sekulär 

 vittring sönderdelade graniter. Med dessas olika beskaffenhet inom skilda trakter måste 



1 När bindemedlet är mörkt torde detta — åtminstone delvis - bero på ett inmängdt koligt ämne. I 

 ett prof af en mörk sparagmit från trakten af Lillehammer, hvilket prof äfven i pulvriseradt tillstånd var temligen 

 mörkgrått, kunde den grå färgen lätt arlägsnas genom glödgning, under det att den ej förändrades af kokande 

 klorvätesyra. De mörka sparagmiterna blifva ej sällan rostiga genom vittring, hvilket beror på små insprängda 



antigena svafvelkiskorn. 



