KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. HAND 28. N:() 5. 59 



dalslien öfverlagras amfibolitserien af en temligen mäktig fyllitbildning. Högre upp kommer 

 kvartsig glimmerskiffer med underordnade lager af gra fyllit, stundom mörk och med 

 mörkt streck. SO. om Bredalslien. kring Röbaekken, synes fylliten vara ersatt af en 

 kvartsitskiffer, som på ytan stundom något liknar blåkvarts. I tvärbrott visar den dock 

 ej klastisk utan fingrynig, kristallinisk textur. Afven i fjällsluttningen V. om Nördalen 

 trätias kvartsitskiffer med små inlagringar af grå fyllit. Högre upp följer en brunakt ig, 

 gneisig glimmerskiffer, som påminner om Aregneis, men är något finare. Ofta är den 

 vackert skiktad. Denna bergart är den rådande i Hummelfjeld. I denna trakt saknas 

 således, såsom nämndt, Areskiffrarnes glimmerskifferzon, under det att deras amfibolitzon 

 och gneiszon äro representerade. Men mellan dessa är inskjuten en zon af kvartsitskiffer 

 och fyllit. Det finnas visserligen inga bestämda fakta som häntyda på, att denna zon ej 

 skulle intaga sin normala plats i lagerföljden; dock äro — såsom längre fram skall när- 

 mare omtalas — de allmänna förhållandena i trakten sådana, att abnorma lagringsför- 

 hållanden lätt kunna misstänkas. 



Areskiffrarnes förhållande till sparagniitformationen. I »Hochgebirge» framställde 

 jag Areskiffrarne såsom nära geognostiskt förbundna med sparagmiterna, men i det stora 

 hela öfverlagrande dem. 1 Att jag redan då kommit till denna uppfattning berodde emel- 

 lertid egentligen blott på en lycklig tillfällighet, den nemligen, att jag redan vid mina 

 första undersökningar i fjällen lärde känna i fråga varande bildningar just i de trakter, 

 der deras sammanhörighet är mest påtaglig, nemligen i norra Herjedalen och angränsande 

 del af Jemtland. I Norge skulle det svårligen hafva varit möjligt att komma till samma 

 resultat. Der Areskifrrar och sparagmit der komma i kontakt med hvarandra, nemligen 

 på sträckningen mellan Bryedalen och Hådalen, är gränsen mycket skarp och intet spår till 

 öfvergångar mellan båda bildningarne kan der upptäckas. Detta beror emellertid, såsom 

 numera kan ses, derpå, att mellan båda ligger ett stort öfverskjutningsplan, såsom längre 

 fram skall visas. 



I trakten SO. om Storsjön i Herjedalen äro ljusa finkorniga spara.gmiter och sparag- 

 mitsandstenar rådande. Så t. ex. i Hanvalen, Löfkläppen, Serffjället m. fl. fjäll. Berg- 

 arterna äro här vanligen temligen starkt pressade, såsom visas af deras ofta något sega, 

 liksom tågiga brott, men de äro dock ej egentligen skiffriga och kunna ingalunda kallas 

 glimmerskifferartade; deras klastiska natur är omisskännelig. Vestligare, i Högrenvålen 

 och Flatruet, har bergarten en viss likhet med den i de nämnde östligare fjällen, men är 

 något glimmerskifferartad. Enstaka, relativt större, så att säga porfyriska fältspatkorn med 

 klastiskt utseende, sådana som äro så vanliga i vissa sparagmitvarieteter, kunna der och 

 hvar urskiljas, men bergarten i dess helhet har en glimmerskifferartad habitus och är rik 

 på hvit glimmer i helt små fjäll; äfven små mikroskopiska korn af epidot, sådana som 

 nästan konstant finnas i den glimmerskiffer, som utgör Areskiffrarnes nedersta led, äro 

 här närvarande. Någon gräns mellan denna glimmerskifferartade sparagmit och de otvifvel- 

 aktiga sparagmiterna i öster kan ej uppdragas, och fortsätter man mot V. möter man allt 

 renare gliinmerskiffrar, i hvilka snart brun glimmer börjar ingå jemte den ljusa. En 



1 Sid. 31. 



