62 A. B. TÖRNEBOHM, DET CENTRALA SKANDINAVIENS BERGBYGGNAD. 



I 



sänkning hade inträdt. Birikalkens petrograåska karaktär häntyder ju på ett något dju- 

 pare aflagringsbäcken. 



Birikalken liknar ganska mycket vissa siluriska kalkstenar och synes vara i lika hög 

 grad som de egnad att bevara lemningar af organismer. Men sådana har man dock hit- 

 tills aldrig i den funnit, trots mycket eftersökande. I vissa lager är Birikalken dock 

 temligen bituminös, så bituminös t. o. ni., att den vid rifning luktar likt orsten, om än 

 svagare. Då det svårligen kan tänkas, att dess bitumenhalt skulle vara sekundärt tillkom- 

 men, måste man antaga den härröra från organismer, som lefvat under Birikalkens bild- 

 ningstid. De mörka, alunskifferartade lager, hvilka så ofta förekomma äfven i den undre 

 sparagmitaf delningens lägre del, häntyda t. o. m. på, att organismer funnits redan under 

 Sevegruppens första skede. Men alla dessa organismer måste hafva haft en byggnad, som 

 saknade hårda delar, och af hvilken intet kunnat bevaras i fossilt tillstånd. 



De jemförelsevis lugna förhållanden, under hvilka Birikalken uppstod, synas hafva 

 blifvit afbrutna af någon katastrof, hvarigenom en annan tingens ordning inleddes. Till 

 en början inträdde partiela höjningar; de redan bildade lagren blefvo delvis eroderade och 

 möjligen äfven något veckade, men snart återtog sänkningen sin gång och nya aflagringar 

 afsattes, hvilka, i mån som sänkningen fortgick, transgrederade de äldre. I dessa nya 

 aflagringar ingick nu material från så väl de äldre sedimentära bergarterna som från ur- 

 berget. I den öfre sparagmitafdelningens bottenkonglomerat ingå, jemte bollar, som här- 

 röra från den äldre sparagmitafdelningen, äfven en mängd sådana af urbergsbergarter, och 

 samma afdelnings hufvudbildningar, sparagmiterna, hafva tydligen uppkommit af material, 

 som måste antagas härröra från sekulärvittradt urberg. Sådant måste följaktligen hafva funnits 

 i aflagringsområdenas närhet, icke blott i S. och Ö., der större land massor då sannolikt 

 utbredde sig, utan äfven i N. och NV., men der antagligen i form af större och mindre 

 öar i den yngre sparagmittidens haf. Den öfre sparagmitafdelningens kontakter med 

 granitpartierna inom dess område, så t. ex. den förut, sid. 43, beskrifna S. om Oursjö- 

 boeksaetern, gifva ett direkt stöd åt detta antagande. 



Längre mot NV., utanför de nämnde öarne, synes en större hafsvidd med andra 

 förhållanden hafva förefunnits. Der var sedimenttillförseln till en början mycket ringa. 

 Den äldre sparagmittidens afsättningar tyckas ej hafva sträckt sig hit, åtminstone äro sådana 

 ej kända, ty närmast på urberget ligga här Areskiffrarne, och dessas understa länk, den hårda 

 glimmerskiffern, motsvarar, såsom nämndt, antagligen den öfre sparagmitafdelningens ljusa 

 sparagmit. Mellan sagde glimmerskiffer och urberget finnes — så vidt hittills kändt — 

 ej spår af konglomerat. Det synes derför som om under den äldre sparagmitafdelningens 

 tid, och likaså under Dalasandstenens, här varit haf och så långt till land, att intet sedi- 

 ment nådde hit, och då på den tiden inga organismer funnos, som kunde gifva upphof 

 till hafsaflagringar, kunde ej några afsättningar här uppkomma. Först genom de rö- 

 relser, som inledde den öfre sparagmitafdelningens tid, och hvilka orsakade denna afdel- 

 nings mäktiga bildningar, fördes något sediment ut så långt mot NV. som till Trondhjerns- 

 fjordens nuvarande omgifningar. Till detta från urbergen härstammande material kom 

 snart ett annat, det nemligen, som nu bildar Areskiffrarnes mäktiga länk af amfibolitiska 

 bergarter. Det torde väl med all sannolikhet kunna antagas, att detta material härrörde 

 från grönstenseruptioner under Areskiffrarnes tid, och dessa eruptioner skedde väl, åt- 



