74 A. E. TÖRNEBOHM, DET CENTRALA SKANDINAVIENS BERGBYGGNAD. 



g 



Tennforsfältet. Dettas bada, undre led, fylliten och Stuedalsskiffern, som äro mäktigt ut- 

 bildade i öster, der de med flack stupning falla in under kärfskiftern, återkomma ej såsom 

 man kunde vänta rester om denna, utan der tillstöta omedelbart de vida äldre Areskift- 

 rarne. Senare undersökningar hafva nu visat, att ett liknande förhållande eger rum äfven 

 inom Rörosfältet. Öster om Stuedalen gränsar Stuedalsskiffern mot den smala rand 

 af Areskiffrar, som här framstryker V. om Skarsfjeldene. N. om Stuesjön öfverlagras 

 Stuedalsskiffern af kärfskiffer, hvilken sedan sträcker sig mot N. ända intill Oifjelds horn- 

 blendebergarter, hvilka tillhöra Areskiffrar ne. Någon Stuedalsskiffer framkommer ej här 

 mellan dessa och kärfskiffern. 



Högbom vill söka förklaringen af bristen på symmetri inom Tennforsfältet uti olika 

 faciesbildningar och olika grad af metamorfos^. 1 Sannt är visserligen, att inom fältets 

 vestra del bergarterna hafva ett betydligt mera metamorfoseradt utseende, än inom dess 

 östra — och något liknande framträder äfven, om än mindre tydligt, inom Rörosfältet — 

 men den inom hela östra och centrala delen af Tennforsfältet radande flacka vestliga 

 stupningen, hvilken ej är nägon förskiffring, utan en otvifvelaktig lagring, synes mig visa. 

 att den af Högbom framställda förklaringen ej är tillfylles. Jag är derför böjd att antaga 

 den i fråga varande bristen på symmetri vara väsentligen beroende på de ursprungliga 

 lagringsförhållandena i förening med en sedermera skedd relativ höjning af fältets östra del 

 och dennes deraf följande starkare denndation, såsom nedanstående profilteckning skematiskt 

 framställer. 2 



Pig. 31. Skematisk profil till förklarande af Tennforsfältets byggnad. 



„. >_ — y 



å Areskiffrar: r, r'. r" Tennforsfältets trenne byggnadsled: y nuvarande yta. 



Rörosskiffrarne kring Trondhjemsfaltet. Vester om den ofvan omnämnda rygg af 

 Areskiffrar, som skiljer Tennforsfältet frän det stora Trondhjemsfaltet, framsticker i bott- 

 nen af detta senare en smal zon af Rörosskiffrar. Vester vid Storlien äro dessa utbildade 

 såsom en brun, temligen grof och lös, något kalkig glimmerskiffer ; X. om Skurdalssjön 

 såsom en art Stuedalsskiffer hvilande på en oredigt skiffrig, grönaktig, delsvis konglo- 



1 1. c. s. 50. 



2 Ett visst stöd får detta antagande deraf, att andra och af de nämnda fullkomligt oberoende förhållanden 

 äfven hänvisa på en skedd relativ höjning af Tennforsfältets östra del. 1 en uppsats »Om några genombrottsdalar 

 i vårt lands sydliga fjälltrakter» (Traer 1895) omnämner A. G. HÖGBOM äfven Aredalen (s. 201) och framhåller, 

 att den mellan Areskutan och llenfjället genomskurit en barder, som ej kan antagas hafva varit väsentligt lägre än 

 Renfjällets topp, d. v. s. omkr. G00 m. högre än Aredalens botten. Enligt nuvarande lutningsförhållanden skulle 

 denna barrier således legat omkr. 400 m. högre än vattendelaren vid Storlien. Naturligtvis har denna senare blifvit 

 något sänkt sedan den tid. då Are-barrieren började genomskäras, men enär denna sänkning skett blott genom 

 den allmänna denudationen, ej genom något eroderande vattendrag, så kan den ej ens närmevis hafva hållit 

 jeinna steg med Aredalens utskärning. Följaktligen kunna Areskutan och llenfjället vid den tid, då Aredalen 

 började utskäras, ej hafva haft samma relativa höjdläge i förhållande till Storlien som nu, ty i så fall hade aldrig 

 Vredalens genombrott kommit till stånd, emedan allt vatten, som samlades vester om Areskutan, då måste hafva 



sökt sitt utlopp mot V. Man måste derför antaga, att sedan den tid, då Aredalens genombrott började bildas, 

 Aretrakten blifvit relativt höjd i förhållande till trakten kring Storlien, det vill med andra ord säga, att den 

 östra delen af Tennforsfältet blifvit upplyftad relativt till den vestra. 



