96 A. K. TÖRNEBOHM, DET CENTRALA SKANDINAVIENS BERGBYGGNAD. 



De skiffrar, hvilka vester om Glommen blifvit utmärkta såsom Singsåsgruppens 

 östligaste utgående, hafva endast till en del grynskiftrarnes vanliga karaktär. Bland dem 

 ingå äfven andra bergarter, såsom grönstensskiffrar, hvad K.terulf kallat »nålesandsten», 1 

 fyllitiska skiffrar, grof grönaktig glimmerskiffer m. in. Förut har omnämnts det konglo- 

 meratlager, som på en läng sträcka bildar dessa skiffrars hängande. Förutsatt att den 

 ofvan antagna paralleliseringen är riktig intager detta, konglomerat samma stratigratiska 

 nivå som Störengruppens Stokvola-breccia. 



De i Singsåsgruppen ganska allmänna inlagringarne af gratitiska skiffrar äro delvis 

 mäktiga, särdeles sa kring Guldalen. De bestå öfven ägande af kvarts jemte något litet 

 glimmer, dels brun, dels ljus, dertill komma strimvis fördelade iinpregnationer af små 

 korn och fint stoft af ett gratitartadt ämne. Dessa skiffrar böra således kanske rättast 

 betecknas såsom gratitiska gliminer- eller kvartsitskiffrar. »Säkerligen förekomma dessa 

 gratitiska skiffrar på flera olika nivåer, men på huru många kan ej för närvarande af- 

 göras. I följd häraf hafva de ej heller hittills kunnat göra den tjenst såsom ledlager, 

 hvilken de vid en detaljerad kartläggning utan tvifvel skulle kunna göra. 



Gränsen mellan Singsåsgruppen och Brekskiffergruppen är i allmänhet ej svår att 

 bestämma, dock kan den blifva otydlig på ställen, der både skrynkling och metamorfos 

 äro starka. Så är t. ex. fallet i trakten S. om Selbu. Den der på kartan uppdragna 

 gränsen kan derför ej anses vara annat än ungefärlig. 



Selbu-skiffer-gruppen. De skiffrar, som här sammanfattas under begreppet »Selbu skiffer- 

 grupp», ligga till största delen inom det metamortiska stråket och äro derför mer eller mindre 

 starkt metamorfoserade. Der metamorfisinen är höggradig äro skiffrarna mestadels utbildade 

 såsom bruna glimmerskiffrar, oftast temligen grofva och glimmerrika. Bekantast bland 

 hithörande bergarter är Selbu kvarnsten, en grof och temligen lös, brun glimmerskiffer 

 späckad med granat och staurolit. Andra varieteter hålla andalusit i ända till centimeter- 

 tjocka kristaller, andra åter äro späckade med stänglar af disten. Bland dessa bruna 

 glimmerskiffrar uppträda såsom mera underordnade lager ljusa glimmerskiffrar, egen- 

 domliga blygråa glimmerskiffrar, mörka gratitiska skiffrar, amtibolitiska skiffrar ni. m. 

 Denna nu antydda utbildning hafva Selbuskiffrarne företrädesvis på sträckningen från 

 Harsjöfjeld (S. om Öiungen, NV. om Röros) i S. till inemot Sonvandene i norr. 2 Nord- 

 ligare, ända upp till trakten af Skjaekerhatten, äro hithörande skiffrar ofta gneisiga, delvis 

 t. o. in. utbildade såsom temligen grofva, brunaktiga eller gråa, stundom grönaktiga gneiser. 

 Norr om Sjsekerhatten hafva de en mera gliminerskifferartad habitus, närmande sig deras 

 utseende S. om Sonvandene. De äro här granat- och stundom staurolitförande. (Jfr. 

 profil tig. 52 sid. 98.) 



Ett litet först af Hauan uppmärksammadt parti af brun, granat- och staurolitförande 

 glimmerskiffer förekommer i Holtsjöskarvene (N. om Holtsjön, NO. om Alen i Guldalen). 



1 D. v. s. en grå eller gröngrå, sandig, vanligen tydligt skiktad bergart, i hvilken vissa lager äro späckade 

 med hornblendenålar, som alla ligga parallelt skiktningen, men för öfrigt riktningslöst. 



2 Hit börer, åtminstone till en del, hvad VOGT kallat »Dröiaskiften, efter den lilla elfven Dröia något N. 

 om Eidet i Guldalen. Trakten kring Dröia har emellertid en äfven för Trondhjemsfältet mycket oredig byggnad 

 och är derför föga egnad att uppställas såsom typ. Jag har derför icke ansett mig böra gifva det af VOGT före- 

 slagna namnet företräde framför det af mig i min uppsats »Om Sevegruppen och Trondhjemsfältet» använda. 



