100 A. E. TÖRNEBOHM, DET CENTRALA SKANDINAVIENS BERGBYGGNAD. 



I den östra parten af Merakergruppens norra zon äro bergarterna, såsom redan 

 nämndt, i allmänhet väl skiktade, och skiktningen blir allt tydligare och mera regel- 

 bunden ju längre mot ()., d. v. s. med tilltagande afstånd från grönstenarne i V. För- 

 herskande äro grönaktiga, halfmetamorfoserade sandstenar och lerstenar, stundom med por- 

 fyriskt inströdda biotitfjäll, s. k. glimmersandsten och glimmerlersten (Kjerulf). På skikt- 

 ytorna ses någon gång böljslag. Enstaka lager äro något kalkiga, och stundom ses skiktvis 

 anordnade linsformiga utvittringar, i hvilkas botten tinnes en lös, sandig och rostig massa, 

 häntydande på att de varit jernspatrika körtlar. I vester, d. v. s. närmast den stora Sul- 

 skifferzonen, äro bäddar af grönsten ej sällsynta, men de försvinna nästan fullständigt 

 mot O. Såsom underordnade inlagringar förekomma amfibolitiska och kloritiska skiffrar, 

 samt äfven, mot zonens östra gräns, gråa fyllitiska skiffrar. Så t. ex. V. om Skalsjön. 

 När så är fallet får lagerkomplexen en påfallande likhet med Hovingruppens, en likhet, 

 som förnöjes genom närvaron af tunna konglomeratinlagringar. Sådana uppträda före- 

 trädesvis i och omkring St. Kölihaugen, der de finnas så väl vester som öster om den 

 skifferzon, som framstryker i östra sluttningen af nämnde fjäll. De äro sällan mer än 

 metertjocka, ofta tunnare. Bollarne bestå öfvervägande af sockergrynig kvartsit, äro mesta- 

 dels väl rundade och nå intill en knytnäfves storlek. Både mot S. och mot N. blifva 

 dessa konglomerat mindre grofva och mindre mäktiga och synas försvinna innan de na 

 Merakerdalen å ena sidan och Vaerdalen å den andra. 



Närmast den stora Sulskifferzonen förändra sandstenarne och skiffrarne färg frän 

 grönt till brunaktigt, beroende på riklig utbildning af små biotitfjäll, en följd af närmandet 

 till det stora metamorfiska stråket. Denna förändring kan tydligt iakttagas i Meraker- 

 banans sprängningar, men äfven på många andra ställen både nordligare och sydligare. 



I Tydalen äro hithörande bergarter något mera kristalliniska än längre norrut, men 

 dock fortfarande öfvervägande grönaktiga. De förut omnämnda porfyriska biotitfjällen, 

 hvilka i allmänhet, så t. ex. kring Merakerbanan, uppträda ganska sparsamt, finnas i 

 Tydalens bergart, hvilken af Hörbye benämndes »Tydals lersten», ganska rikligt och gifva 

 den en viss likhet med Stuedalsskiffer, finare än hvilken den dock i allmänhet är. Grund- 

 massan i »Tydals lersten» utgöres af en finkristalliniskt skiffrig blandning af kvarts med 

 rikligt klorit och ljus glimmer samt spridda korn af magnetit. De porfyriska biotitindi- 

 viderna, hvilka i allmänhet hafva 1 ä 1,5 mm. i tvärmått och ofta ligga tätt inströdda, 

 äro regellöst orienterade i förhållande till bergartens skiktning. Stundom äro dessa biotit- 

 individer kloritiserade. Mera sparsamt förekomma små strökorn af jernspat eller brunspat. 



Sul-skiffer-gruppeu. HurVudmassan af till denna grupp hörande skiffrar är samlad 

 i en jemförelsevis smal zon, hvilken öfver Sul i Vaerdalen stryker midt igenom norra 

 delen af Merakergruppens område. Vid Sul kunna inom denna zon trenne petrografiskt 

 något olika afdelningar särskiljas. De äro i ordning från () till V.: a) grå, sidenglänsande 

 fyllit; b) svart skiffer med svart streck; c) brungrå, glänsande skiffer. Då emellertid det 

 metamorfiska stråkets östra gräns går ungefär vid Sul, torde skiffern i afdelningen c 

 vara blott en starkare metamorfoserad form af den i afdelningen a 1 och det hela. utgöra 



1 Med full styrka inträder metamorfismen egentligen först om kr. 4 km. V. om Sul, ty först der blifva 

 Merakergruppens gröna skiffrar utbildade såsom mörka hornblendeskiftVar. De närmast V. om SulskiflVarne be- 



