KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 28. N:0 5. 103 



Dess sväfvande lager SV. om Ekne börja under fjordens yta och nå 368 in. öfver den- 

 samma. Mäktigheten torde derför ej kunna skattas lägre än omkring 400 m. 



Brogger liar försökt att beräkna mäktigheterna i Guldalen. I fråga om Stören- 

 gruppen kommer han der till 1,300 in.; för Hovingruppen far han betydligt större tal, 

 hvilka han dock anser böra reduceras pä grund af böjningar, och häri har han säkerligen 

 rätt. Men äfven om man reducerar så mycket som möjligt har man svårt att skatta 

 Hovingruppens mäktighet i denna trakt lägre än 1,000 in. Det kunde synas som om de 

 regelbundna och med nära lodrät stupning framstrvkande zonerna inom Trondhjeinsfältets 

 norra del skulle erbjuda bekväma tillfällen att uppskatta mäktigheterna, men togc man 

 dessa lika med zonernas bredder finge man dem säkerligen för stora, ty veckningar och 

 sammanstufningar förekomma äfven här, derpå lemnar t. ex. Bithammerens profil ett 

 exempel. Men äfven om man antager den verkliga, mäktigheten blott vara 1 / 3 af den 

 skenbara, kommer man dock till stora tal. Så t. ex. för Singsåsgruppen 600 — 1,500 m., 

 för Sclbuskiffrarne 300 — 1,600 m. och för Merakergruppen ända till 3,000 m. Dessa tal 

 anföras blott för att visa, att mäktigheterna i alla händelser måste vara högst betydliga. 



Öfvergången mellan Trondhjemsfältet ocli Valders' silurfält. Inom så väl Trondhjems- 

 fältet som Valdersfältet äro de hittills gjorda fynden af försteningar alltför sparsamma 

 för att enbart på grund af dem olika afdelningar skulle vid en kartering kunna utskiljas. 

 Inom Trondhjemsfältet finnas emellertid, såsom vi sett, så stora petrografiska vexlingar, 

 att fältets indelning i lagergrupper derigenom icke blott möj liggöres, utan nödvändig- 

 göres. Inom Valdersfältet deremot är förhållandet ett annat. Dess petrografiska enfor- 

 mighet lemnar ej annat val än att, synnerligast när det är fråga om en öfversigtskarta, 

 gifva det hela en enhetlig beteckning. Men sydligaste delen af Trondhjemsfältet och nord- 

 ligaste delen af Valdersfältet komma ganska nära h varandra, och mellan dem finnas bild- 

 ningar, hvilka hafva dels det ena, dels det andra fältets karaktär, och då uppstår frågan 

 om dessa bildningars relationer. 



De sydligaste kända förekomsterna af skiffrar, som kunna hänföras till Rörosgruppen, 

 äro de S. vid Garmo, de i Ottadalen och de i Hedalen, samt möjligen äfven några V. om 

 Kvarn. Dessa skiffrar ligga omedelbart på Sevegruppens ljusa kvartsitskiffrar och under 

 de fyllitiska skiffrarne, d. v. s. de intaga samma plats som blåkvartsetagen i Valders. 

 Då dertill kommer, att blåkvartsetagen börjar uppträda först något S. om den trakt, der 

 Rörosskiffern slutar, synes det ej oantagligt, att de båda ungefärligen motsvara hvarandra. 



Ofvanpå Rörosskiffern i Hedalen följer en ganska mäktig bildning af grofva, grön- 

 aktiga, än mer, än mindre glänsande skiffrar. De äro väl utbildade i Svartkampen, som 

 helt och hållet uppbygges af dem. Samma skiffrar finnas äfven i Torgerkampen N. om 

 Kvarn och — något mer fyllitiska — i Saukampen (amtskartans Blåfjeld, O. om Hedals- 

 uiuen). Petrografiskt likna de närmast Singsåsgruppens grynskiffer. De äro visserligen 

 något mera fyllitiska än denna, men det är en regel i fråga om alla grönstensderivaterna, 

 att de blifva finare ined tilltagande afstånd från grönstensmassorna. Mot S. blifva de i 

 fråga varande skiffrarne ännu mer fyllitiska och öfvergå i det stora fyllitfältet. 



Om det är riktigt att, såsom ofvan skett, parallelisera Svartkampens skiffer i He- 

 dalen med Singsåsgruppen, så följer, att någon motsvarighet till Brekskiffern ej der finnes. 



