108 A. E. TÖRNEBOHM, DET CENTRALA SKANDINAVIENS BERGBYGGNAD. 



kan vara mycket olivinrik. öfriga inom Merakergruppen uppträdande grönstenar äro i 

 regeln dioritiska. Så äro äfven de små grönstensförekomsterna i Rörosskiffrarne kring 

 Aursundens vestra del. Tronfjelds grönsten, hvilkens omgifning äfven antagits tillhöra 

 Rörosskiffrarnes grupp, är i sin friskaste form en sinakornig olivingabbro, i hvilken dock 

 olivinen stundom är så öfvervägande, att åen nästan uttränger de öfriga beståndsdelarne. 

 Bergarten är da ofta starkt serpentiniserad. 



Graniter och porfyrer. I det stora flertalet af Trondhjeinsfältets granitförekomster 

 är bergarten en ljus, medelgrof, jemnkornig biotitgranit, hvilken Kjerulf kallat »Dovre- 

 granit» eller »den hvide granit». Dess hufvudsakliga utbredning sammanfaller med det 

 stora metaniorfiska stråkets, inom hvilket den uppträder såsom ett par större och en 

 mängd mindre massiv, samt dessutom såsom otaliga gängar, synnerligast sä inom Trond- 

 hjemsfältets norra del. Granitförekomster af samma typ finnas dock äfven utanför det 

 stora metaniorfiska stråket, sa t. ex. de små massiven S. om östra ändan af Selbu sjö 

 och det i Örkedalen N. om Rennebu. 1 



I de till i fråga varande granit hörande gångarne har bergarten dels samma utse- 

 ende som i massiven, ehuru vanligen något finkornigare, dels är den kvartsigare, i hvilket 

 fall biotiten mestadels är ersatt af muskovit. Bergarten får da en pegmatitisk habitus, 

 men är derför icke alltid grof kornig. Sådana kvartsiga granitgångar kunna, när de tunna 

 ut, öfvergå i nästan ren, grynig kvarts. I de mörka skiffrarne vid Garbergselfven O. om 

 Selbu finnes en egendomlig varietet af hithörande gångar, bestående af en hvit, felsitisk 

 massa med porfyriskt inströdda korn af brunspat. 



Granitmassiven uppträda företrädesvis i dalarne, så t. ex. vid Fokstuen på Dovre, 

 vid Kvikne, vid Singsås och vid Eidet i Guldalen, vid Garbergselven O. om Selbu, m. fl. 

 ställen. Intressant är det lilla massivet vid Eidet. Det höjer sig kupolformigt upp under 

 skiffrarne till omkr. 100 m. höjd öfver dalbottnen, men når ej upp till de öfre delarne 

 af dalsidorna. Der äro skiffrarne rådande, dock genomsatta af några från den underlig- 

 gande graniten utgående gångar. Funnes ej här Gulas djupa dalskärning, då vore sjelfva 

 granitmassivet fullkomligt doldt under skiffrarne. När nu graniten, såsom nämndt, upp- 

 träder pa analogt sätt i bottnen af dalarne på flera, och delvis hvarandra närbelägna 

 ställen, får man ovilkorligen det intryck, att om denudationen bortfört t. ex. 500 m. 

 mer af skiffrarne, skulle granitmassiven visa sig betydligt större och mera samman- 

 hängande. 



Pa bada sidor om Do\ regranitens utbredningsområde uppträda inom Trondhjenis- 

 fältef några granitförekomster af visserligen närstående, men dock något afvikande typer. 

 I vester är den bekanta graniten vid Usviken V. vid Trondhjem den mest betydande. 



1 I Trondhjemsfältets norra del finnes V. om det metamorfiska stråket, neruligen i Stortjernfjeldene O. om 

 Mokkavand, ett litet parti, som KJERULF hänfört till Dovregranit. Denna bestämning liar jag ej velat frångå, 

 dä jag ej haft, tillfälle att närmare undersöka förekomsten, men jag anser di\n dock något tvifvelaktig. Berg- 

 arten på stället liar nemligen ej något ratt granitiskt utseende, utan gifver mera intryck af en starkt knådad ur- 

 bergart. Den är mestadels ljus, felsitisk, men ganska vexlande till utseendet, ofta grönfläckig eller grönstrimmig. 

 Der den synes vara mest normal liknar den en småkornig granitgneis. Inneslutna i bergarten förekomma gröna 

 skifferflak ordnade parallell, med de omgifvande skiffrarnes strykning. 



2 Angående Dovregraniten och dess uppträdande må för öfrigt hänvisas till KJERULF, Udsigten s. 144. 



