110 A. E. TÖRNÉBOHM, DET CENTRALA SKANDINAVIENS BERGBYGGNAD. 



i 



rande för i fråga varande bergarters porfyrnatur, och likheten med skiffrarne torde bero 

 derpå, att bådadera varit utsatta för samma metaiiiorfiska processer. 



Postalgonkiska eruptiver utom Trondhjemsfältet. 



Granit. Kring öfre Oldensjön och derifrån mot N. till riksgränsen utbreder sig ett 

 massiv af en i allmänhet grå eller svagt rödlett temligen grof, jemnkornig, stundom något 

 flasrig biotitgranit. I vester gränsar den mot porfyr, i öster mot siluriska skiffrar. Mot 

 bådadera blir den finkornig och porfyrisk med strökorn af både kvarts och fältspat i en 

 mikropegmatitisk grundmassa. Vid forsen N. om Ytterolden kommer sådan porfyrartad 

 granit i kontakt med en till siluren hörande blåaktig kvartsit. Båda bergarterna äro här 

 intimt blandade med hvarandra, i det att graniten såsom små, oregelbundna ådror genom- 

 sätter kvartsiten. En annan kontaktpunkt mellan graniten och siluren har observerats V. 

 om Hotagen. Den siluriska lerskiffern stupar har in emot och afskäres tvärt af graniten. 

 Närmast kontakten är skiffern hård och ljus till några decimeters bredd. ' Dessa kontakt- 

 förhållanden måste anses bevisa, att graniten är yngre än de angränsande silurlagren. 



I Jäfsjöhatten (riksröse 179) och kringliggande fjäll finnes en granit, som mycket 

 liknar den vid Oiden och på samma sätt som den blir porfyrisk mot kontakten med så 

 väl silur som porfyr. Hur långt mot N. denna granit sträcker sig är mig obekant. Den 

 gråaktiga, något flasriga granit, som förekommer O. om Grsessåmo, synes vara en annan. 



Ottfjällsdiabas. I fjällen S. om Ottsjön i Jemtland och vidare mot S. förbi Stor- 

 sjön i Herjedalen till Lassen och Tennas förekomma talrika och som det synes gruppvis 

 uppträdande gångar af en egendomlig, mestadels porfyriskt utbildad olivinförande diabas- 

 art, hvilken efter Ottfjället blifvit benämnd »Ottfjällsdiabas». 2 Gångarne nå ofta en mäk- 

 tighet af 50 ni., undantagsvis t. o. in. af 100 m., och uppträda stundom så tätt, att mel- 

 lanrummen mellan dem ej äro större än deras bredd. Se nedanstående fig. I Norge 



Fig. 58. Profil öfver Ottfjällcts östra del (efter Holmquist). 

 S. 



Svart Ottfjällsdiabas; prickadt kvartsit. 



finnes en grupp diabasgångar af samma typ i Hummelfjeld; 3 för öfrigt äro sådana ej der 



kända utom på ett par ställen invid riksgränsen (Haftorstöten, Gråsiden S. om Stuesjö). 



Ottfjällsdiabasens grundmassa består i friskt tillstånd af en något mörkfärgad plagio- 



klas och en ovanligt ljus augitart. Såsom strökorn uppträda 3 ä 5 mm. långa plagioklas- 



1 Je inför Hochgebirge, s. 48. 



2 Jfr A. E. T. Om Sveriges vigtigare diabas och gabbroarter. K. V. A. Handl. 14: 13, s. 25. 



3 KJERULF betecknar Huminelfjelds grönsten såsom ett massiv och säger den vara »en af de vaeldigste 

 dioritmasser på Kjolens formurs linie» (Uds. s. 214). Jag kan ej förklara detta på annat sätt, än att han 

 aldrig sjelf varit på Hummeltjeld, utan bildat sin uppfattning af dess grönsten på grund af andras uppgifter. 



