KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 



28. n:o 5. 113 



af inikropertit i större eller mindre mängd. När denna senare är förherrskande, såsom 

 ej sällan händer, närmar sig bergarten augitsyeniterna till mineralsaininansättning, ehuru- 

 väl ej till struktur. 



Jemte dessa fältspatrika bergarter förekomma andra, som äro fältspatfria. I dem 

 är olivin hufvudbeståndsdelen. För öfrigt innehålla de samma mörka mineral som de 

 fältspatrika afarterna, nemligen hypersten och omfacit, samt stundom hornblende och äfven 

 glimmer. Dessa oli vinbergarter torde således kunna betecknas såsom lherzoliter. Såsom 

 mellanformer mellan dem och de fältspatrika kunna vissa pyroxen- och amiibolrika, men 

 fa ltspatf ätliga och olivinfria afarter anses. 



Lherzoliterna uppträda såsom större och mindre vanligen temligen platta körtlar bland 

 de öfriga gabbroarterna. Ofverhufvud tyckas gabbromassorna — åtminstone inom de af 

 mig bäst kända nordöstra delarne af fältet — vara en sammanhopning af liggande körtlar, 

 skilda genom amfibolskiffrar, stundom äfven genom mörka, glimmerskitferartade bergarter. 

 Huruvida detta uppbyggningssätt är primärt kan emellertid anses tvifvelaktigt i betrak- 

 tande af de starka tryckfenomen, som bergarternas inre struktur nästan öfverallt visar. 



Mot fältets utkanter blifva amfibolitiska, delvis granatförande skiffrar allt vanligare 

 och slutligen enarådande. Närmast utanför dem förekomma flerstädes gneisarta.de berg- 

 arter, dels gneisgraniter, dels mera typiska gneiser. Så t. ex. vid Tessevand, N. om 

 Vagnsmjösen och i fjälltrakten mellan Murudalen och Hedalen. I sist nämnda trakt kan 

 man se, hurusom gneiserna äro mycket nära förbundna med Jotunheimens amfibolberg- 

 arter. I östra sluttningen af Murudalen anstå sådana, ofta granatförande och delvis tyd- 

 ligt skiktade. De fortsätta mot O. upp på fjällplatån, dock allt mera interfolierade med 

 gneisiga lager, det hela bildande en ganska oredig blandning af hornblendeskiffer, diorit 

 och rödaktig gneis, i hvilken blandning ådror af ljus granit som oftast förekomma. Dessa 

 sist nämnda torde stå i samband med det massiv af ljus, medelgrof, jemnkornig biotit- 

 granit, som finnes något sydligare, kring norra delen af Muvand. Närmare Hedalen blifva 

 sedan gneiser rådande. 



Kjerulf ansåg Jotunheimens gabbro vara yngre än de omgifvande sedimentära 

 bergarterna, hvilka han antog gabbron hafvn genombrutit. 1 öfverensstämmelse härmed 

 uppfattade han de kring gabbron förekommande gneisiga bergarterna såsom kontakt- 

 metamorfiska bildningar uppkomna genom gabbrons inverkan på sedimenten, ' af hvilka 

 han ansåg de kvartsiter, hvilka vanligen sluta sig närmast intill gabbron och gneiserna, 

 vara yngre än de utanför liggande fylliterna. Dessa Kjerulfs åsigter, hvilka grundade 

 sig derpå, att fylliterna vanligen stupa inåt mot kvartsiterna och gneiserna, delas ännu 

 af de norske geologerna i allmänhet, och derför vill jag här något närmare omnämna för- 

 hållandena i Hedalen, hvilka synas mig bestämdt tala för, att dervarande gneis är äldre 

 än både siluren och sparagmitformationen. 



Hedalen. Såsom profilen fig. 59 visar stupa de gneiser, som anstå i Hedalens 

 södra sluttning, och hvilka vid Faukstad gå ända ned till dalens botten, in emot de skiffrar, 



1 »Omkring Jotunfjeldenes gabbro er etagerne, navnlig höifjeldskifernes, som hyppigst kominer i l)erörelse 

 med crabbroen, stserkt forvaiullet til krystalliuisk skifer». Udsigten s. 210. 



Kongl. Sv. Vet. Akad. Handl. liand 28. N:o 5. 15 



