KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 28. N:<> 5. 117 



stadsgraniten. För mig ligger denna jemförelae så mycket närmare, som jag i Drivdalen 

 sett med ögongneisen sammanhängande partier, hvilka så likna Filipstadsgraniten, att jag 

 — om de förekommit i mellersta Sverige — utan tvekan skulle hafva hänfört dem till 

 denna bergart. Det kan emellertid ej nekas, att ögongneisen i sitt uppträdande förhåller 

 sig något olika mot hvad Filipstadsgraniten plägar göra. Detta skulle emellertid kunna 

 tänkas bero på det väsentligt olika sätt, hvarpå urfbrmationen är utbildad i det mellersta 

 Sverige och i Dovretrakten. För att belysa detta torde en liten digression utom vårt 

 kartområde vara nödig. 



Om man på en karta markerar midtzonen af den skandinaviska lialfön från N. och 

 ned till Herjedalen och der låter zonen dela sig i tvenne grenar, af hvilka den ena får 

 fortsätta mot S. till mellersta Småland, den andra deremot afböja mot SV. för att fort- 

 stryka inåt Norge till vestra delen af Telemarken, då har man dermed markerat de sträck- 

 ningar, efter hvilka Skandinaviens prekambriska porfyrer och sädana af dess prekambriska 

 graniter, hvilka äro närmast yngre än dessa porfyrer, företrädesvis äro samlade. ' Dessa 

 graniter äro till en stor del teinligen basiska porfyrgraniter. I mellersta Sverige represen- 

 teras de af Filipstadsgraniten, i Telemarken af en den mycket liknande, i Jemtland af en 

 grof porfyrgranit, hvilken har stor utbredning norrut genom Ångermanland och Vester- 

 botten. Enär porfyrerna äro yteruptiver torde man få antaga, att Skandinaviens nämnda 

 midtzoner redan vid slutet af den arkaiska tiden varit — åtminstone till en stor del — 

 höjda öfver hafvet. Detta bestyrkes ock af de tuffbildningar, hvilka flerstädes åtfölja por- 

 fyrerna, såsom i Småland, i Dalarne, i Jemtland och väl äfven i Telemarken. I nära sam- 

 band med porfyrerna stå flerstädes — såsom jag vid föregående tillfällen framhållit — granu- 

 litiska bildningar; sådana hafva stor utbredning i mellersta Sverige, de förekomma äfven 

 i Småland, i Telemarken, i Ångermanland och andra delar af Norrland. I ganska på- 

 fallande motsats till dessa förhållanden i den Skandinaviska halföns inre står sällsyntheten 

 af så väl porfyrer som granuliter i både vestra Sverige och vestra Norge. Vester utmed 

 Trondhjemsfältet finnas visserligen, såsom nämndt, en del glimmerskiffrar och granulitiska 

 bergarter, och nordligare, V. om Beitstadf jorden, uppträder något porfyroid, men ingendera 

 af dessa bergarter har någon större utbredning. Häraf torde kunna dragas den slutsatsen, 

 att vid i frågavarande tid bildningsförhållandena inom de områden, som nu utgöra det inre 

 af Skandinavien, voro helt andra än i dem, hvilka nu utgöra detsammas kustland. I de 

 förra befunno sig stora af vulkaniskt material bildade öar, kring hvilka en relativt riklig 

 sedimentafsättning egde rum, de senare deremot lågo långt från dåtida land och sediment- 

 afsättningen var i samma mån mindre betydande. 



När under en följande tid stora massor af graniter frambröto, skedde det till en 

 början förnämligast efter de gamla eruptionslinierna. Hvad orsaken kan hafva varit, 

 att eruptivinassorna nu antogo granitisk utbildning, efter att de föregående varit porfyrer, 

 är svårt att med bestämdhet afgöra; en väsentlig orsak torde emellertid hafva legat just 

 i eruptivmassornas kolossala storlek. De former dessa massor antogo måste nu hafva 



1 Bhind i fråga varande porfyrer vill jag dock ej inbegripa de yngre bland Dalarnes, utan blott dessas 

 hufvudraassa, Bredvadsporfyren m. ni. Uttrycket -närmast yngre» begagnar jag för att angifva, att jag ej med- 

 räknar de relativt yngre graniterna af Stockholmsgranitens typ och ännu mindre dem af rapakivitypen, hvilka båda 

 i sitt uppträdande icke sluta sig till porfyrerna. 



