122 A. E. TÖRNEBOHM, DET CENTRALA SKANDINAVIENS BERGBYGGNAD. 



Från östra ändan af Atnesjön utbreder sig ett rätt betydande granitparti mot 

 ONO. till inemot Glommendalen. Hufvudbergarten här är en temligen grof, jemnkornig, 

 ljusgrå granit, ej sällan något flasrig. Mot partiets gränser blir graniten flerstädes fin- 

 kornigare och mera flasrig än eljest. Vid Atnebron kan den betecknas såsom felsitisk. 

 Den har der ett starkt pressadt utseende och ligger i bankar, som stupa brant ONO. 

 Något östligare, i Gråefjeld ((). om Grytdalen) är graniten likaledes mindre grof, delvis 

 felsitisk och starkt förskiffrad. På sina ställen har den t. o. m. en utpräglad stänglighet 

 stupande brant V. eller NY. Något S. om Kvislåe safter (O. om Storsölen) finnes granitens 

 gräns mot sparagmiten blottad. I sjelfva gränsen synes en smutsgrön, starkt men oredigt 

 skiffrig bergart med knölar af epidot. Den ser ut att vara en friktionsprodukt eller hvad 

 man skulle kunna kalla, en »gnuggsten». Mot S. öfvergår den snart i först oredig, »ful» 

 och sedan i mera normal granit, temligen grof, ljust violettgrå och något protoginartad. 

 En annan obseverad gränspunkt på granitpartiets nordgräns är vid Ma^lba>kken (SV. om 

 Hellingen). Närmast sparagmiten är graniten här temligen grof, men på något afstånd 

 frän gränsen finnas i den partier af grof porfyr, möjligen inneslutna brottstycken. På ett 

 ställe sågs här ett brottstycke af en gråviolett skiffer inneslutet i graniten. 1 granit- 

 partiets östligaste del ersattes den vanliga gra graniten delvis af en nästan rosaröd, fält- 

 spatrik, jemnkornig rnedelgrof granitart. Hurusom denna SO. om Öursjöbaeksaetern öfver- 

 lagras af röd sparagmit, hvilken synbarligen blifvit bildad af granitens detritus, har förut, 

 sid. 43, beskrifvits. 



Den omständigheten, att graniten på flera ställen är finkornigare närmast gränsen 

 mot sparagmiten, skulle möjligen kunna anses häntyda på, att den såsom en yngre eruptiv 

 genombrutit denne. Mot granitens yngre ålder talar emellertid med bestämdhet kontakt- 

 förhållandet SO. om Oursjöbaeksaeter och likaså det förut, sid. 41 omnämnda konglo- 

 meratet med granitbollar, som är synligt vid bron öfver Setningen V. om Storbaekmoen. 

 Vidare tala deremot de temligen talrika gångar af rnedelgrof till nära grofkornig, jemn- 

 kornig olivindiabas, hvilka genomsätta graniten, men fullständigt saknas i sparagmiten. 

 Mest påfallande är granitens mindre kornighet invid kontakten i V., der den, såsom nämndt, 

 nästan är felsitisk, men detta kan hafva sin förklaring deri, att här andra och antagligen 

 äldre urbergarter angränsa, ehuru mestadels dolda, under sparagmiten. Vid Ilmandåens 

 utlopp finnes nemligen en gammal glimmerskiffer, 1 och i närheten af Strömboen (NV. om 

 Atnesjöen) skall porfyr förekomma,. 2 



På grund af hvad som är kändt rörande den O. om Atnesjön uppträdande graniten, 

 torde man alltså hafva rätt att anse den vara otvifvelaktigt äldre än den öfre sparagmit- 

 afdelningen. Dess relation till den undre sparagmitafdelningen är deremot mindre klar. 

 De slutsatser, till hvilka, vi kommit i fråga om graniterna, i Klarelfdalen och i Rendalen, 

 kunna icke utan vidare öfverföras på den i fråga varande, emedan denna är af en något 

 annan typ. Frånvaron af den undre sparagmitafdelningen invid dess gränser, äfvensom 

 det ofvan omnämnda i graniten inneslutna skifferstycket, skulle kunna anses såsom skäl 

 för att uppfatta graniten såsom möjligen, yngre än den undre sparagmitafdelningen- Den 



1 Jfr. sid. 41. 



2 K.terulf, Udsigten, s. 144. 



