KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 28. N:0 5. 127 



bergartkomplex, som har fullkomlig urbergsprägel, men saknar motsvarighet inom Trond- 

 hjemsfältet. Vidare må anföras, att mellan Trondhjemsskiffrarne och midtpartiets gneis- 

 granit finnes ett konglomerat och ett motsvarande upptrader mellan samma skiftrar och gneis- 

 graniten i söder. Så t. ex. vid Gotvand (se fig. 63). Lagren äro här i så påfallande grad 

 symmetriska, att de svårligen kunna uppfattas annorlunda än som en skålbildning, och då 

 måste följaktligen de nämnda, bergarterna i trågbildningens midtparti vara äldre än Trond- 

 hjemsskiffrarne. Möjligen skulle det hela kunna vara en af de i dessa trakter, såsom 

 nämndt, ej sällsynta damlika upphöjningarne af äldre bergarter omgifna af yngre, men 

 h vilken upphöjning sedermera genom en stark sammanpressning erhållit sin nuvarande 

 långsträckta form. 



Öster orn Trondhjemsfältet äro vecksystemen mindre regelbundna och mindre fram- 

 trädande. Porfyrstråken i riksgränsen och V. om Areskutan hafva visserligen en ut- 

 sträckning, som sammanfaller med det skandinaviska vecksystemets, men de sedimentära 

 bergarternas förhållande kring dem synes angifva, att de varit höjda redan under en för- 

 silurisk tid. Den tvärveckning, som Ö. om Anjan afskär det senare porfyrståket, företer 

 en viss analogi med tvärvecken i Trondhjemsfältet, men den är äldre än den stora öfver- 

 skjutningen. En annan tvärveckning, med mot S. riktade inversioner, finnes kring Hotagen. 



Jemtlands silurlager äro ofta starkt veckade, men deras veckning är dock mera en 

 skrynkling i stort, som uppkommit under inflytande af flerehanda lokala orsaker, och saknar 

 de stora vecksystemens regelbundenhet. Förherrskande äro dock i NNO. — SSV. strykande 

 vecklinier, hvilka antagligen stå i samband med det stora skandinaviska vecksystemet. 



De nu omnämnda vcckningarne äro alla postsiluriska. Om möjligen befintliga pre- 

 siluriska lemna för handen varande data inga upplysningar, som kunna förtjena att här 

 anföras. 



ÖfYcrsftjutningar. 



Redan i inledningen omnämndes de motsägelser, som fjällens tektonik synes förete, 

 äfvensom de försök, hvilka blifvit gjorda att förklara dem. Det visades ock, att sedan 

 hvarje tolkningsförsök befunnits ohållbart, som utgick frän antagandet att de öfverlag- 

 ringar af Sevegruppens bergarter öfversilur, hvilka på många ställen odisputabelt före- 

 finnas, skulle vara normala, återstod intet annat än att antaga dessa öfverlagringar vara 

 abnorma och beroende på stora öfverskjutningar. Numera är det kändt, att i större bergs- 

 kedjor öfverskjutningar ej äro undantag utan regel; det ligger derför intet oväntadt 

 uti att finna sådana äfven i den skandinaviska bergskedjan, och öfverskjutningsteorien i 

 fråga om denna skulle derför säkerligen varit längesedan allmänt erkänd och antagen, 

 såvida ej måtten på de öfverskjutningar, som erfordras för att förklara förhållandena i 

 våra fjäll, varit så stora, att de vida öfvergå allt motsvarande, som är kändt från andra 

 håll. Denna öfverskjutningarnes kolossala storlek gör å ena sidan, att de äro svåra att 

 tänka sig, och å den andra att de äro svåra att se i naturen, när man blott uppgår 

 enstaka profiler och ej karterar större områden. Men när man det gör, kommer inan förr 

 eller senare till insigt om, att utan antagande af stora öfverskjutningar är fjällens tektonik 

 absolut obegriplig. Sådan är min erfarenhet i fråga om den föreliggande kartans område, 



