128 A. E. TÖRNEBOHM, OET CENTRALA SKANDINAVIENS BERGBYGGNAD. 



och samma erfarenhet har Högbom gjort i fråga om Jemtland. 1 När man lär att närmare 

 känna förhållandena i fjällen, får man ock sa många påtagliga bevis för öfvcrskjutningarnes 

 befintlighet, icke blott genom lagerföljdernas anordning, utan äfven genom de så i ögonen 

 fallande mekaniska omformningar, om hvilka bergarterna på stora sträckor bära vittne, 

 och genom öfverskjutningsplanens så skarpt markerade utgåenden, att den helt na- 

 turliga tvekan rörande så stora öfverskjutningars möjlighet, som man till en början känner, 

 snart ersattes af den bestämda öfvertygelsen, att nu till sist rätta lösningen är funnen. 



När jag nu går att leinna en allmän redogörelse för öfverskjutningarne och i sam- 

 band med dem stående förhållanden, torde det — för vinnande af en lättare öfver- 

 blick — vara lämpligt att först helt kort omnämna de hufvudresultat, till hvilka jag 

 kommit. De fakta, som ledt till dessa resultat, skola, sedan anföras. 



Utmed den skandinaviska fjällryggen finnas öfverskjutningar så väl mot V. som mot 

 Ö. De förra äro temligen obetydliga, de senare delvis kolossala; vi skola derför till en 

 början blott befatta oss med dessa. I allmänhet är det fallet med öfverskjutningar, att 

 flera lika-riktade uppträda i följe. Så är ock händelsen i fråga om dem i våra fjäll", men 

 der är dock en öfverskjutning ojeinförligt större än de öfriga, af hvilka några förekomma 

 i hängandet, andra i liggandet, af den stora öfverskjutningen. Dessa öfverskjutningar af 

 så att säga 2:a ordningen synas emellertid ej vara många. Möjligen beror den stora öfver- 

 skjutningens kolossala dimensioner just derpå, att, när det vid bergskedjebildningen verkande 

 sidotrycket till sist växte så, att det måste utlösas i öfverskjutningar, denna utlösning då 

 skedde hufvudsakligen efter ett enda plan. 



Den stora öfverskjutningen. 



Den stora öfverskjutningen visar sig såsom en stor, men numera genom denudation 

 söndergnagen skolla, i det att dels flera mindre partier blifvit helt och hållet isolerade 

 från hufvud partiet, och dels detta på flera ställen genombrutet. De nämnda från den stora 

 skollan isolerade mindre partierna, eller småskollorna, bilda en rad af utliggare, hvilka i 

 stort taget äro ordnade efter en mot SO. något konvex linie, som från trakten kring riks- 

 gränsen (). vid Finlierne stryker ned till trakten S. om Jotunheimen, således parallelt med 

 den skandinaviska fjällsträckningens hufvudlinie i denna del af Skandinavien. Då dessa 

 utliggare äro bland de bästa bevisen för öfverskjutningen och dess storlek, skola vi först 

 taga dem i betraktande. 2 



Utliggare. 



Ansättens skolla. Från Hotagen i N. och till inemot Offerdal i S. utbreder sig 

 inom Jemtlands silurområde ett hufvudsakligen af kvartsitiska och glimmerskifferartade 



1 Denna författare yttrar t. ex. i sitt förut citerade arbete, sid. Gl, »men det synes dock, som om 'öfver- 

 skjutningshypotesen' skulle vara den enda antagliga gTiuulvalen för tolkningen af bergarternas ålders- och lagrings- 

 förhållanden. — — — — — — Hvarje försök att från andra utgångspunkter upprätta en geologisk karta öfver 



Jemtlands och angränsande norska fjälltrakter skall genom de motsägelser, hvartill det leder, vida mer än många 

 enstaka, om också i och för sig än så upplysande observationer, vara egnadt att styrka teorin om de stora öfver- 

 skjutningarna.» 



2 Öfverskjutningens mest framträdande drag, d. v. s. de största utliggarne och hufvudpartiets ytterkant, 

 har jag redan förut angifvit på en liten öfversigtskarta i mitt arbete »Grunddragen af Sveriges Geologi», 2:a uppl. 

 I fråga om Jemtlands län framhåller äfven HÖGBOM samma drag i sin beskrifning öfver detta läns geologi, s. 70. 



