130 A. E. TÖRNEBOHM, DET CENTRALA SKANDINAVIENS BERGBYGGNAD. 



bvilkas skiffrighet äfvenledes följer begränsningsytan. — — — — — Öfverallt i trakten 

 nedanför och söder om Offerdalsberget ser man åter öfversilur i veckade lager». 1 Rörande 

 konglomeratet må tilläggas, att det ej alltid hvilar direkt på siluren; det är tvärtom ofta 

 skildt från denne genom en grönaktig, kvartsitisk bergart. Vid Skjärvången slutar, enligt 

 en redan år 1869 af O. Gum^elius gjord observation, sparagmitskiffern i en tvärbrant, 

 nedanför hvilken siluren ligger i starkt veckade lager. 2 Samme geolog såg äfven vid 

 Rönnefors (vid vestra ändan af Landösjön), hurusom den glimmerskifferartade sparagmit- 

 skiffern der med sväfvande lagring hvilar på brant mot V. stupande silurskikt. 3 



Vid Rötviken, SV. om Hotagens kapell, anstår blåkvarts och (vestligare) något ler- 

 sten, skarpt skrynklad. Dessa bergarter stödja sig i N. mot granit, i söder öfverlagras 

 de af granulitiska ocli gneisiga bergarter, som hafva utseende af att vara starkt pressade. 

 Dessa åter öfverlagras i sin ordning af den glimmerskifferartade sparagmitskiffer, hvilken 

 såsom nänmdt bildar Ansättfältets nedersta led. Se nedanstående profil. 



Fig. 65. Profil vid Rötviken, SV. om Hotagens kapell. 



Rötviken. 



rk^y^- N. 

 h kvartsitskiffer liknande högfjällskvartsit; gn gneisiga bergarter: b blåkvarts; åt kvartsit; G granit: t öfverskjutningsplan. 



Landtungan mellan Häggsjön och Hotagen består till största delen af gneisiga berg- 

 arter, antagligen mer eller mindre starkt förskiffrade graniter. De äro en fortsättning 

 mot SO. af de gneisiga bergarterna S. om Rötviken. Pä landtungans sydostligaste del, 

 d. v. s. på udden N. om Häggsjöns utlopp, finnas dock stora berg af porfyr, delvis till 

 ytterlighet förskiffrad med sväfvande, i det hela flackt mot V. fallande skiffrighet. Vid 

 norra stranden af samma udde uppsticka emellertid ett par hällar af blåkvarts och granit, 

 ej i nämnvärd grad förskiffrade. Blåkvartsens närvaro och dess stupning mot SO., cl. v. s. 

 in under landtungans gneisiga och porfyriska bergarter, visar, att här uppsticker en fort- 

 sättning af bergarterna vid Rötviken, h varigenom antydes, att ett samband mellan dessa 

 och den något längre i SO. synliga blåkvartsen med åtföljande silurisk skiffer förefinnes 

 under de nämnda pressade gneisiga bergarterna. 



En granskning af Ansättfältets gränser visar således, att detta fälts bergarter öfver- 

 allt ligga ofvanpä de omgifvande silurlagren och ofta med t)'dlig diskordans. Den visar 

 vidare, att fältets understa lager äro på olika ställen af ganska olika petrografisk natur, 

 såsom sparagmitskiffer, konglomerat, gneisiga bergarter och porfyr, men att alla bära 

 omisskänneliga tecken af att hafva blifvit mycket starkt pressade och utvalsade. 4 Af 



1 1. c. sid. 68. 



2 Se Hochgebirge, lig-. 17. 



3 GUM^LII profil från detta ställe återgifves af HÖGBOM i dennes arbete, fig. 7. 



4 Kring Landösjön, hvars dal skärer djupt ned i sparagmitskiffern, träffas flerstädes under denna mörka, 

 mer eller mindre glänsande, halfkristalliniska, ofta på skiffringsytorna småbuckliga skiffrar med små granater och 

 en teinligen konstant om än ringa kalklialt. Dessa skiffrar se ut som petrografiska mellanformer mellan sparagmit- 

 skiffer och silurisk lerskiffer. HÖGBOM uppfattar dem såsom friktionsprodukter. Det är möjligt, att de så äro, 

 men de kunna äfven tänkas tillhöra den zon af lösare skiffrar, hvilken — såsom förut blifvit näinndt — flerstädes 



o 



uppträder långt nere i Areskiffrarne. 



