144 A. E. TÖRNEBOHM, BET CENTRALA SKANDINAVIENS BERGBYGGNAI). 



dess natur af porfyrgranit i ganska påfallande grad, såsom redan nämndt. I bergens 

 undre delar är den der visserligen tydligt skiffrig, men uppåt blir den nästan rent mass- 

 formig, och dess fältspatögon blifva då närmevis rektangulära. I bergets högsta delar 

 framträder skiffrigheten något mera, dock äro fältspatögon en, som kunna nå 6 å 8 cm. i 

 tvärmått, vanligen föga långsträckta. Midt uti sädana föga skiffriga partier träffas dock 

 strimmor med starkt utpressade ögon. Mot norr får bergarten ett i viss mån lagrad t 

 utseende. Der förekomma nemligen i den grofva gneisen ljusa, finkorniga band, från ett 

 par till 20 å 30 cm. tjocka, möjligen ursprungligen finkorniga gångar. Se tig. 82. 



Fig 82. 



Ögongneis med ljusa, finkorniga inlagringar. 



Ogongneisen i Valesjöberg bär således alltigenom tydliga spår att hafva varit utsatt 

 för starkt tryck, men dessa spår äro i regeln ej höggradiga. Mest framträda de i ögon- 

 gneismassans öfversta och understa delar, ett förhållande, som skulle kunna anses tala till 

 förmån för det ofvan framställda tolkningsförslaget. 



Espedal-skollan oeh dess omgifningar. Ett parti, som äfven har karaktären af en 

 öfversk juten skolla, är fjällpartiet kring Espedalen. Ofvanpå den fyllit, som utbreder sig 

 kring dess norra fot, och i hvilken Björlykke funnit graptoliter, l kommer här först en 

 ljus, fin, ytterst pressad bergart, antagligen en förstörd högfjällskvartsit. Den öfverlagras 

 af mäktiga massor af diverse gneiser, hvilka fullkomligt hafva urbergsgneisers habitus. 

 Till dem sluta sig i söder gabbrobergarter af samma typ som Jotunfjällens. Öster om 

 Espedalen komma de i direkt beröring med fylliten, enär här den mellanliggande gneisen 

 saknas, och då äro de tryckmetamorfoserade nästan till oigenkänlighet. Huru starkt 

 pressade och knådade bergarterna vid foten af Espedalsfjällen äro beskrifves mycket åskåd- 

 ligt af Björlykke, som dock anser gneisens öfverlagring öfver siluren vara normal. 

 Skrider man videre opover längs baikken, 3 bliver skiferlagene mcre och mere foldede og 

 forsynet med kvartskirtler. I ca. 50 m:s höide över vandet traeffer man foldede lag af 

 dels gråstreget dels sortstreget skifer; foldningsaksens retning NN V — SSO med haeldning 

 mod NN V. 15 ni. höire oppe ses den grå lerskifer at indeholde indtil metertykke lag af 

 en mörk, sortstreget skifer i folder samt meterlange ellipsoider af mörk kvartsit, der 

 synes att have tilhört et sönderbrudt ca l /3 m. tykt kvartsitlag. I 100 m:s höide över 

 vandet laegger höifjeldskvartsen sig över — tilsyneladende med afvigende lagning . . . 



» 



1 Höjfjeldkvartsens nordöstlige udbredelse, s. G4 



2 »Under mikroskopet viser en sådan varietet fra Roen str., syd for Dalbakken, sig som en voldsoint 

 presset bergart, hovedsagelig bestående af en detritus-masse af kvarts og feldspat . . .» BJÖRLYKKE, 1. c., s. C6. 



3 En liten bäck, som rinner ned i Fagerli vand. 



