148 A. E. TÖRNEBOHM, DET CENTRALA SKANDINAVIENS BERGBYGGNAI). 



i 



tillhörande den stora skolian, utan bildande en liten särskild skolla, som släpats med under 

 den stora (se fig. 87). Sådant torde för öfrigt ofta förekomma, derför tala analogierna 

 från Skotland, men i våra jordtäekta trakter, der kontakter så sällan äro blottade, kunna 

 öfverskjutningarnes detaljer i regeln icke närmare studeras. 



Fig. 87. Profil S. om Hålland. 



Galan Glansjön 



b oredig, kvartsig massa; s grönaktig, sandstensartad bergart, temligen fin och fast; bk blåaktig kvartsitskiffer med ler- 

 skifterlager; P porfyr, förskiffrad; sk småbucklig skiffer; gs grön, fin skiffer, temligen hård; G grönstensskiffer; gl glimmer- 

 skifferartad kvartsitskiffer; t — t öfverskjutningsplan af första ordningen. Längst i öster ligger under detta grå silurisk 



sandstensskiffer; t' — V öfverskjutningsplan af andra ordningen. 



r 



Af de nu anförda exemplen från trakterna kring Åreskutan framgår, att bergarterna 

 i skolians botten, närmast öfverskjutningsplanet, i regeln bära mycket tydliga spår af me- 

 kanisk åverkan, i det att de än äro starkt utvalsade och förskiffradc, än åter samman- 

 knådade till orediga massor. Uppåt antaga bergarterna emellertid snart ett mera normalt 

 utseende, dock kan man stundom högt öfver öfverskjutningsplanet finna partier, som på- 

 tagligen genomgått mekaniska omformningsprocesser. Ett exempel härpå visar x\regneiscn 

 i Areskutan. Den har nemligen på sina ställen ett i viss mån breccieartadt utseende, i 

 det att bitar, mestadels med afrundade former, af finkornigare, stundom tydligt skiktade 

 bergarter ligga liksom inrörda i densamma. Enär dessa bitar — eller bollar, om man så 

 vill — tyckas till sin petrografiska natur stå Aregneisen nära och skilja sig från den 

 hufvudsakligen genom finare korn och hårdare beskaffenhet, så anser jag det sannolikt, 

 att de ej äro brottstycken af äldre bergarter, utan delar af hårdare lager i Aregneisen 

 sjelf, hvilka under öfverskjutningsprocessen blifvit sönderbrutna och inknådade i den lösare 

 hufvudmassan. Likartade förhållanden, ehuru mindre starkt utpräglade, kan man få se 

 äfven i Areskutans amfibolitiska skiffrar. 



Norr om Areskuttrakten markeras den öfverskjutna skollans gräns af den smala 

 strimma af sibiriska bergarter, hvilken — såsom förut nämndt — framstryker O. om 

 Torrön och vidare mot N. I skollans understa del ingå urbergarter mer och mer ju 

 längre mot norr, d. v. s. skollan blir mer och mer lik underlaget, som här hufvudsak- 

 ligen består af urberg, och funnes ej den smala silurstrimman inklämd mellan det öfver- 

 skjutna och det icke öfverskjutna urberget, då skulle öfverskjutningsplan ets utgående här 

 vara svårt att följa. Nedanstående profil visar förhållandet vid det nordligaste ställe efter 

 denna sträckning, der öfverskjutn ingen blifvit observerad. 



Fig. 88. Profil SO. om Graessåmo. 



t 



O. 



g gneisskiffer: k gråaktig, kristallinisk kalksten: kv blåaktig kvartsitskifler; G granit, ljus, temligen grof, något flasrig; 



t öfverskjutningsplan. 



o 



Vi vända oss nu till skollans gräns S. om Areskutan. Rörande densamma kan i 

 allmänhet sägas, att den är mycket lätt igenkänlig öfverallt, der den ej är dold af för 



