KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 28. N:0 5. 151 



körtlar. Under den framsticker något 0. om Stormyrfjeldet ett litet parti af en sträckt 

 och vresig ögongneis. Dessa bergarter tillhöra otvivelaktigt den öfverskjutna skollan. 

 Under den komina i Stor myrfj eld kvartsitiska skiffrar omvexlande med fyllitiska lager. 



Frän Hådalen mot SV. till Glommendalen är skollans gräns tydligt markerad genom 

 den skarpa kontrasten mellan underlagets ljusa sparagmit och skollans kristalliniska skiff- 

 rar. Afven här framsticka pressade graniter och gneiser på ett par ställen i skollans 

 kant, neinligen vid Galåen V. om Narbuvold och kring Bryedalen. De hafva dock icke 

 ögongneisens habitus. utan äro medelgrofva till småkorniga. 1 I Tyldalen är sjelfva kon- 

 takten mellan skollan och dess underlag blottad öfverst i östra dalsidan. Mellan det se- 

 nares ljusa sparagmitskiffer och en grönaktig gneisskiffer med förstördt utseende, hvilken 

 här bildar skollans nedersta del, tinnes en lin, tegelröd, mycket sprickig och smulig massa 

 — bergart kan man ej egentligen kalla den, den är en friktionsprodukt, en art gnuggsten. 



Vid Glöm mendalen är skollans gräns likaledes mycket bestämd, i det att underlagets 

 rödletta sparagmit skarpt kontrasterar med den glimmerskifferartade bergart, som här 

 bildar skollans kant, såsom tydligt kan ses i södra foten af det midt emot Lilleelvedalen 

 belägna berget. Nämnda glimmerskifferartade bergart skulle kunna betecknas såsom en 

 grof och temligen hård, gneisig, kloritförande glimmcrskiffer, rik på epidot. Den liknar 

 således de gliinmerskiffrar, som pläga uppkomma genom metamorfos af sparagmit. Något 

 nordligare i dalen, nedanför Fästenen och O. derom, uppsticker under en liknande glim- 

 merskiffer en medelgrof, rödlett, något flasrig granit. Den sträcker sig möjligen i S. ända 

 till Sevelenåen, der glimmerskiffer och hornblendeskiffer ses liksom sammanrörda med en 

 sinåkornig granit. 



Något V. om Glommendalen, S. om Foldalen, uppträder åter typisk ögongneis i 

 skollans kant. Den bildar en helt smal, men såsom det synes ganska kontinuerlig strimma, 

 som i SV. sammanhänger med Jettafjelds ögongneis, hvilken ej är öfverskjuten. Och 

 härmed hafva vi kommit till slutet af den stora öfverskjut ningens hufvudskolla, hvilken 

 kring Gudbrandsdalen blifvit bortdenuderad ända till roten. 



Sydligare, kring Jotunfjällen, äro förhållandena mera orediga. Öster och söder om 

 nämnde fjäll förekomma, såsom vi förut hafva sett, flera isolerade småskollor, som visa, att 

 äfven här ett stort öfverskjutet parti funnits, men detta är nu så sönderstyckadt och 

 bortdenuderadt, att endast den inversion, ined hvilken i allmänhet öfverskjutningen synes 

 börja, kan på ett och annat ställe märkas. Så t. ex. S. under Hedalsmuen och N. om 

 Vangsmjösen. Se profil 91. Jotunfjällens stora gabbrofält torde redan långt före öfver- 

 skjutningsperiodens inträdande hafva bildat höga bergmassor, kring och mellan hvilka de 

 algonkiska och siluriska aflagringarne sedan afsattes, och mot hvilka dessa blefvo uppres- 

 sade och inklämda, när den postsiluriska veckningen, hvilken kulminerade i öfverskjut- 

 ningen, sedan inträdde. Men just det höga läge, som öfverskjutningsskollan vid sin rot- 

 linie redan från början hade vid Jotunfjällen, torde vara en af orsakerna, hvarför den 

 der blifvit så starkt denuderad. 



De granit- och porfyrmassor, hvilka förekomma ö. om hufvudskollans nordligaste 

 del på sträckningen från Grcessåmo i N. ned mot Torrön, ligga egentligen i ett stort 



1 Öster om Bryedalen förekommer dock en art ögongneis, elnivn ej så grof som den vanliga. 



