KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINTGAH. BAND 28. N:0 5. 159 



att den vestra sidan af de i sagda genombrott uppstickande granit- och porfyrryggarne 

 varit så att säga stötsida, den östra deremot läsida för öfverskjutningen. 



Den mekaniska omformningen af bergarterna, framträder alltid starkast i de öfver- 

 skjutna partiernas understa delar, men yttrar sig mycket olika på olika ställen, i det att 

 bergarterna än äro liksom hoptofvade och sammanknådade, än äter starkt utvalsade. 

 Detta torde väl äfven hafva sin orsak i underlagets ojemnheter och det på dessa beroende 

 olika motstånd, som den framglidande bergmassan rönt på olika punkter. Samma för- 

 hållande torde vidare hafva inverkat på den mer eller mindre starka utbildning friktions- 

 produkterna vid öfverskjutningsplanet, »gnuggstenarne», erhållit. 



En påfallande egendomlighet hos den stora öfverskjutningsskollan är dess rikedom 

 på gångar af Ottfjällsdiabas, under det att sådana saknas i de angränsande ej öfverskjutna 

 områdena. Dessa gångar uppträda gerna gruppvis, och de äro yngre än öfverskjutnings- 

 processen, eller åtminstone yngre än dennes hufvudperiod, ty de hafva ej blifvit förskiff- 

 rade i likhet med de bergarter de genomsätta. ' Men om diabasgångarne äro yngre än 

 öfverskjutningsprocessen, då måste de hafva uppträngt på de platser, der de nu finnas, 

 och då är det svårt att förstå, hvarför de äro bundna vid de öfverskjutna partierna och 

 icke uppträda i ej öfverskjutna bergarter, som uppsticka invid eller inom dessa, men — 

 så v i cl t mig bekant — är ingen enda gång af tyjjiak Ottfjällsdiabas i sådana observerad. 

 Såsom förut blifvit nämndt är det emellertid sannolikt, att en diabas, som i trakten NV. 

 om Oiden uppträder såsom gångar inom ett ej öfverskjutet område, och hvilken har 

 vissa mineralogiska likheter med Ottfjällsdiabasen, fastän dess makroskopiska habitus är 

 något afvikande, bör hänföras till samma diabastyp som denne. 1 så fall skulle den olika 

 makroskopiska utbildningen kunna antagas bero derpå, att gångarne i nämnda trakt ge- 

 nomsätta bergarter, som varit täckta af en numera bortdenuderad öfverskjuten skolla, och 

 att de följaktligen stelnat på större djup. 2 Möjligen kunna då dylika gångar förekomma 

 äfven i andra trakter, men hittills hafva några sådana ej observerats. 



Nu omnämnde fakta rörande de öfverskjutna partiernas konstruktion hafva synts 

 mig förtjenta af att särskildt framhållas. De kunna dock ej gifva annat än en mycket 

 bristfällig bild af skolians inre byggnad och äro otillräckliga såsom grundlag för en hy- 

 potes rörande förloppet vid öfverskjutningens uppkomst. Någon sådan vågar jag derför 

 ej framställa. Detta arbetes hufvuduppgift är att framlägga de fakta, som tala för <itt 

 stora öfverskjutningar verkligen finnas. Frågan om huru de kommit till stånd måste 

 öfverlemnas åt kommande undersökningar. 



Mindre öfverskjutningar. 



Man kan på förhand vänta, att en så stor öfverskjutning som den ofvan beskrifna 

 ej uppträder ensam, utan åtföljes af andra, mindre. Så visar sig äfven vara fallet, och 



1 Enär hela öfverskjutningen är postsilnrisk, måste följaktligen Ottfjällsdiabasens frarabrott hafva egt rum 

 i en postsilnrisk tid. 



2 Anmärkas må, att i närheten af Ede, O. vid Torrön, finnas några starkt förskiffrade oeh omvandlade 

 gångar, Ii vilka möjligen tillhöra samma gångsystem. 



