160 A. E. TÖRNEBOHM, DET CENTRALA SKANDINAVIENS BERGBYGGNAD. 



tilläte förhållandena att studera våra fjälls tektonik lika detaljeradt, som det kan ske med 

 tektoniken på Skotlands vestkust, då skulle antagligen den förra befinnas vara icke mindre 

 invecklad än den senare. Men jordtäckt och petrografiskt enformig som fjällgrunden i 

 våra trakter mestadels är, kunna öfverskjutningarnes detaljer icke följas, och en hel del mindre 

 öfverskjutningar undgår fullständigt uppmärksamheten. På flera ställen har det dock kunnat 

 märkas, att mindre öfverskjutningar, eller öfverskjutningar af andra ordningen, förefinnas. 

 Med ett eller par undantag hafva dessa dock icke blifvit närmare undersökta, och jag kan 

 derför här blott egna dem ett kort omnämnande. En del af dessa andra ordningens öfver- 

 skjutningar befinna sig i den stora öfverskjutningens liggande, andra i dess hängande. 



Mindre öfverskjutningar i den stora öfverskjutningens liggande. 



Utom i de förut beskrifna utliggare, hvilka likt en förpostkedja äro placerade fram- 

 för den stora öfverskjutningens hufvudskolla, finnas der äfven andra partier af starkt 

 pressade bergarter, hvilka dels med säkerhet, dels sannolikt intaga ett abnormt läge. 

 Dessa partier skilja sig från de nämnda uteliggarne derigenom, att de ej liksom dessa 

 äro bestäindt begränsade rundt om, utan blott på framsidan, d. v. s. mot 0. eller 80., 

 men sakna gräns på den motsatta sidan eller baksidan. 



I hela kvartsitområdet SO. om Strömsvand, S. om Jotunheimen, har bergarten ett 

 mycket pressadt utseende, och kvartsitbollarne i dervarande konglomerat äro starkt ut- 

 valsade och tillplattade. Der detta område gränsar mot siluren i S. tyckes denna i all- 

 mänhet stupa in emot de kvartsitiska och sparagmitiska bergarterna, som här således till 

 utseendet ligga ofvanpå siluren, i förhållande till hvilken de äfven intaga ett topografiskt 

 betydligt högre läge. I denna trakt är det nu visserligen — så vidt mig bekant — ej 

 bevisadt, att sparagmitformationens bergarter nägonstädes verkligen hvila på siluren, men 

 stupningsförhållandena häntyda på, att så sannolikt är fallet, och de sparagmitiska berg- 

 arternas utseende angifver med bestämdhet, att de blifvit pressade mot SO. ' Möjligt är, 

 att sparagmitformationens bergarter redan i en försilurisk tid här bildade höjder, nedan- 

 för hvilka det sibiriska sedimentet sedan afsattes, och att när i en följande tid bergs- 

 kedjebildningen inträdde, sparagmitbergen i någon mån pressades ut öfver den redan förut 

 lägre liggande siluren. Det kunde dock äfven tänkas, att hela sparagmitfältet SO. om 

 Jotunheimen deltagit i den stora öfverskjutningen och utgjorde en rest af den stora 

 öfverskjutningsskollan, inom hvilken lagerföljden då i denna trakt varit inverterad, lik- 

 som den är det längre i SV. Då jag emellertid ej har tillräcklig kännedom om den i 

 fråga varande trakten för att bilda mig en bestämd åsigt i frågan, må den tills vidare 

 lemnas oafgjord. 



En annan trakt, der sparagmitformationens bergarter förete ett mycket utvalsadt 

 utseende, är sträckningen mellan Venebygden och Kvien. Här — liksom öfverhufvud i 



1 KJERULF, som räknade dessa och andra kring Jotunfjällen förekommande sparagmitiska bergarter till sin Höi- 

 fjeldskvartsit, angifver såsom dennes närmaste underlag »lurvet skifer», under hvilken sedan »glinsende skiter» kommer. 

 (Uds. s. 1G6). Månne ej skiffern blifvit durvet» just derigenom, att de kvartsitiska bergarterna pressats öfver den? 



