168 A. E. TÖRNEBOHM, DET CENTRALA SKANDINAVIENS BERGBYGGNAO. 



När Högbom säger, att blåhvita kvartsiter saknas i sparagmitbildningarne, så beror 

 det blott på obekantskap med dessa i deras helhet, såsom af den i det föregående lemnade 

 beskrifningen af sparagmitformationens bergarter torde nogsamt framgå. För öfrigt har 

 man, såsom redan blifvit framhållet, ingalunda rättighet att utan vidare sammanföra 

 Oviksfjällens blåkvarts med Vemdalskvartsiten, och följaktligen ej heller att på den 

 senare öfverföra de slutsatser, som i fråga om den förra kunna dragas på grund af dennes 

 nära samband med siluren. Hedekalkens (Birikalkens) frånvaro under Vemdalskvartsiten 

 kan bero på den förres sporadiska uppträdande i allmänhet, hvilket till en del kan vara 

 en följd af den denudation, som den äldre sparagmitafdelningen bevisligen undergått 

 innan den öfre afdelningen afsattes. Men denna frånvaro är för öfrifft icke alldeles 

 absolut. I Signilsåsen, på gränsen mellan Dalarne och Herjedalen, ligger Vemdalskvartsit 

 på Birikalk (jfr. sid. 46), och den kvartsit, som nedanför Husberget NO. om Hede 

 närmast öfverlagrar kalkstenen, liknar mycket Vemdalskvartsit (se fig. 24, sid. 47). 

 Högbom betecknar emellertid på sin karta ingendera af dessa förekomster såsom Vem- 

 dalskvartsit; en naturlig följd af hans uppfattning. 



Hvad slutligen bristen på grönstenar i Vemdalskvartsiten beträffar, så delas den 

 bristen af hela sparagmitfältet, med undantag af den stora öfverskjutna skollan, såsom 

 förut blifvit nämndt. Argumentet är för öfrigt värdelöst af det skäl, att diabasens utbrott 

 egt rum först efter de stora rubbningarnes tid, såsom Högbom ock sjelf anmärker (s. 27), 

 under det att Vemdalskvartsiten varit med om samma rubbningar, något som äfven 

 Högbom insett, såsom af ofvan meddelade citat tydligt framgår. 



Om jag förstått Högbom rätt, så uppfattar han Vemdalskvartsiten såsom en strand- 

 facies, hvilken från primordial sträcker sig högt upp i siluren. Men med denna upp- 

 fattning är det svårt att förklara den skarpa gräns mellan Vemdalskvartsit och ortocer- 

 kalk, som Högbom sjelf blottade vid sin gräfning i Finnsvedåsen. Ty hur skulle tvenne 

 facies, som fordra så olika bildningsförhållanden, och som dertill båda äro så mäktiga 

 och vidt utbredda, kunna på normalt sätt gränsa omedelbart intill hvarandra på ett så 

 abrupt sätt, som fallet är i Finnsvedåsen? Oviksfjällens blåkvarts kan vara en sådan 

 silurisk faciesbildning som Högbom afser, men ortocerkalken skyr också dess närhet. Så 

 är äfven fallet med Valders' blåkvarts. 



Fig. 101. Profil öfver norra sidan af Hofverberget. 



P smutsgrön porfyrit, krossad och förstörd; b' blåaktig kvartsit; b blåaktig kvartsit med lager af grof, spliitrig skiffer; l 



gröngrå lerskiffer (primordial); G granit. 



Något giltigt skäl att skilja Vemdalskvartsiten från sparagmitformationen förefinnes 

 således ej, och då måste dess nuvarande läge på siluren vara abnormt och en följd af öfver- 

 skjutning. Synnerligen stor behöfver denna öfverskjutning dock icke antagas vara, såvida 



