KO 



N T GL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 28. N:0 5. 169 



icke det SO. om Berg vid Storsjön befintliga partiet af Vemdalskvartsit äfven hörer hit^ 

 något som emellertid ännu må vara en öppen fråga. 



Det närliggande, N. om Berg belägna Hofverberget anses af Högbom möjligen äfven 

 vara ett öfverskjutet parti. Hofverbergets hufvudmassa består af porfyriska och med dem 

 beslägtade bergarter, nemligen brungrå porfyr, smutsgrön porfyrit samt täta, felsitiska 

 bergarter utan porfyrstruktur. På sina ställen är bergarten nästan sandstensartad med 

 antydan till skiktning. Hela Hofverbergets massa är i hög grad förklyftad och på sina 

 ställen genomdragen af stora remnor, men endast sällan synes antydan till en grof för- 

 förskiffring. Den omgifvande berggrunden är granit, dock finnes utmed bergets nordöstra 

 fot grå skiffer med primordialförsteningar (Olandicuszonen) och på den en blåaktig kvartsit 

 (se fig. 101). Denna senare har ej utseende af att hafva blifvit i någon högre grad pressad. 



Enär således Hofverbergets massa visar mera tecken på att vara krossad än utpressad, 

 är jag snarare böjd att anse den icke vara öfverskjuten, särdeles som det med Hofver- 

 berget petrografiskt mycket likartade Ostberget på Frösön ej kan, enligt Högboms iakt- 

 tagelser, vara ett öfverskjutet parti. De sedimentära lagren vid Hofverbergets fot skulle 

 då vara sidolagrade till de porfyriska och dessa en denudationsrest af en porfyrkaka, som en 

 gång betäckt graniten. Men om Hofverberget icke är öfverskjutet, är så sannolikt ej heller 

 fallet med det i SO. belägna partiet af Vemdalskvartsit, hvilket, åtminstone delvis, hvilar 

 på porfyriska bergarter liknande Hofverbergets och lika krossade som de. 



Den sträckning, utefter hvilken Vemdalskvartsiten är öfverskjuten mot Ö., ligger 

 ungefärligen i fortsättningen af den förut omnämnda veckningszon, hvilken i 0-V:lig 

 riktning stryker öfver Mjösen och sedan böjer sig mot N. Bådadera skulle derför möjligen 

 kunna anses tillhöra en och samma störningszon, hvilken i så fall torde böra uppfattas 

 såsom en liten parallel till den skandinaviska fjällsträckningens stora vecksystem. Men 

 äfven en annan förklaring skulle kunna tänkas, en förklaring, som framställer sig när 

 man betraktar förhållandena i de andra omnämnda starkt pressade partierna i den stora 

 öfverskj utningens liggande. 



Redan före silurtiden hade — såsom i det föregående blifvit framhållet — berg- 

 grunden i förevarande trakt undergått erosion; berg och dalar förefunnos redan då. Sådana 

 måste derför äfven antagas hafva funnits när öfverskjutningsperioden inträdde, enär aldrig 

 hela området var sänkt under silurtidens haf. Den yta, öfver hvilken det öfverskj ut ande 

 partiet pressades fram, var således icke jemn. Om nu detta parti under sitt långsamma 

 men oemotståndliga framåtrvckande mötte någon större höjd, då synes det sannolika för- 

 loppet böra hafva blifvit, att dennes bergmassa sköts framför och så småningom breddes 

 ut i närliggande fördjupningar tills det hela blifvit så utjemnadt, att den stora öfver- 

 skjutningsmassan kunde glida öfver. Denna, massa verkade så att säga likt en vält, som 

 utjemnade alla ojemnheter på den berggrund, öfver hvilken den gick fram. En sådan 

 ojemnhet bildade Vemdalskvartsitens vall, och ända fram till den sträckte sig det stora 

 öfverskjutna partiets rand, såsom Fudaskollans och Frönbergskollans lägen visa. Vemdals- 

 kvartsiten kan då tänkas hafva blifvit framskjuten af denna rand, hvarvid — såsom ofvan 

 nämndes — trycket utjemnades företrädesvis genom glidning utefter skifferlagren, under 

 det att de mellanliggande kvartsitbankarne följde med så att säga i helt stycke. Sålunda 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Hand 28. N:o 5. 22 



