198 A. E. TÖRNEBOHM, DET CENTRALA SKANDINAVIENS BERGBYGGNAD. 



Bihang I. 



Om Th. Kjerulfs åsigter i fråga om sparagniitforniationen och Trondhjemsfältet. 



I det föregående liafva KJERULFS åsigter i fråga om sparagmitformationen och Trondhjemsfältet blifvit vid 

 många tillfallen anförda. Af dessa spridda omnämnanden torde dock den med dan norska geologiska litteraturen 

 mindre förtrogne ej kunna bilda sig en tydlig föreställning om KjERULFS uppfattning af fjällgeologien, hvilken 

 uppfattning hittills varit nästan allenarådande i Norge. Det torde derför vara lämpligt, att här i ett sammanhang 

 göra en kort framställning af densamma. Detta är dock icke så lätt, ty KJERULF var en mästare uti att uttrycka 

 sig på ett orakelmässigt språk, och vid läsandet af hans arbeten stannar man derför mången gång i ovisshet om 

 hans verkliga mening. 



Sparagmitformationen. På sin första stora karta (186(5) behandlade K. sparagmitfältet helt summariskt 

 såsom ett enda sammanhängande helt, men redan i »Sparagmitfjeldet» (1872) söker han på vissa ställen utsöndra 

 en yngre afdelning inom detsamma. I »Udsigten» och på öfversigtskartan af år 1877 genomför han denna ut- 

 söndring i fråga oiu sparagtnitfältets sydligaste del, och han framhåller äfveii, att Valders' blåkvarts (Blåkvarts- 

 etagen) ligger ofvanpå den öfre sparagmitafdelningen (Uds. 139). Såsom öfversta led i den undre sparagmit- 

 afdelningen vid Mjösen och i Osterdalen ansåg han Birikalken och dess skiffrar, och han framhåller, att den 

 undre afdelningen varit utsatt för denudation innan den öfre afsattes (Sparagm. 17). 



1 öfverensstämmelsc ined denna uppfattning indelar K. i »Udsigten» sparagmitfältet sålunda: 

 Blåkvartsetagen med tillhörende skifere (primordial); 

 Sandsten- og kvarts-etagen (sparagmitfjeldets övre afdeling); 

 Det dybe sparagmitfjeld (sparagmit-kvarts-fjeldet). 1 



Denna indelning öfverensstämmer fullkomligt ined den, som jag senare kom till oberoende af K. 2 och 

 utgående från — åtminstone delvis — andra stödjepunkter, men K. tillämpade den endast pä sydligaste delen af 

 sparagmitfältet; för detta fält i dess helhet lyckades han ej genomföra den. Han insåg visserligen, att den öfre 

 sparagmitafdelningen äfveii tinnes nordligare; han omtalar den i Gausdal, der han dock lägger dess gräns under 

 dervarande kalksten (Birikalk), 3 men han förmådde ej att följa och utskilja nämnda afdelning vidare norrut. 



1 Den äldsta afdelningen af »sparagmitfjeldet» hänför han uttryckligen till urberget. »Sparagmit-kvarts-fjeldet», 

 säger lian (Uds. 128), »er ikke gneisfjeld, men et azoisk, med brudstykkebergarter opskiktet grundfjeld,» och sid. 92 

 paralleliserar han direkt »gneis- eller grundfjeldet» å ena sidan med »sparagmitfjeldet» å den andra. 



2 Det kan måhända synas osannolikt, att min uppfattning af sparagmitfältet ej påverkats af Kjerulfs, som jag 

 naturligtvis kände, men så var dock fallet, och det berodde derpå, att K. vid den kartogranska framställningen här. liksom i 

 andra fall, gått tillväga på ett så inkonsekvent sätt (se t. ex. trakten N. om Giövik), att när jag började vandra genom 

 sparagmittrakterna med hans kartor i hand, förtroendet till dessa snart försvann ocfi dermed äfven förtroendet till K:s 

 indelning, som jag sedan ej vidare bekymrade mig om. Först när mina undersökningar afslutats började jag åter studera 

 Kjerulfs arbeten, och jag fann då med en viss öfverraskuing. att åtskilliga af de åsigter jag kommit till redan uttalats 

 af Kjerulf. 



3 I »Geologie d. Siidl. Norwegens» (1857) uttalar K. den äsigten, att kalkstenarne vid Biri och Gausdal höra till- 

 samman (s. 49), men senare öfvergaf han denna uppfattning och ansåg kalkstenen i Gausdal ligga något högre än den vid Biri. 

 Detta synes hafva berott derpå, att han — märkvärdigt nog -- mera litade på konglomeraten såsom ledlager än på kalk- 

 stenarne. (»Med de grove konglomerater som ledende tråd fölges det dybe sparagmitfjeld ...» Uds. s. 117.) 1 Gausdal ligger 

 nemligen det mäktigaste konglomeratet under, i Biri ofvanpå kalkstenen. Om Birikalken säger han dock, att den är »et af 

 det dybe sparagmitfjelds orienterende led» (Udsigten 1-10). Såsom sådant begagnade han den dock blott i O — V:lig riktning. 





