KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 28. N:0 5. 199 



Rondernes kvartsit synes han helst velat anse vara mycket gammal (Uds. 123), ty alla försök att skilja den 

 från den röda sparagmiten hade varit fruktlösa. Den röda sparagmiten åter, Bellingens och Rendalssölens sparag- 

 niit, ansåg han ekvivalera den grå sparagmiten i Lillehammertrakten (Uds. 122, Stenriget og Fjeldhcren, 3:dje 

 uppl. 250) och vara något af det aldra äldsta inom sparagmitfältet. Denna åsigt om den röda sparagmitens höga 

 ålder synes hafva varit för K. något fundamentalt, livars riktighet han aldrig ifrågasatte. Säkerligen föll de 

 honom aldrig in, att den röda sparagmiten skulle kunna tillhöra den öfre sparagmitafdelningen och böra paralleli- 

 seraa med t. ex. den röda sandstenen i Kletten, och häri ligger förklaringen, hvarför alla hans försök att utreda 

 den inre delen af sparagmitfältet misslyckades. Ku del kvartsiter derstädes ville han nog gerna anse tillhöra den 

 yngre afdelningen, men då han fann det omöjligt att skilja dem frän den röda sparagmiten, så måste han upp- 

 gifva försöket. Han sä^er nemligen, Sparagm. 37: J.igeledes ligger det tilskue, at det vil blive saerdeles vanske- 

 ligt at udsondre et overliggende kvartsfjeld, uagtet al opfordring man dertil skulde have, thi uarladeligt vexle 

 disse bergarter» (kvartsit och röd sparagmit). 



Kvartsitfältet öster om Vinstervattnen (SO. om Jotunheimen) riiknade Kjerulf till sin »höifjeldskvartsit» 

 och ansåg det således yngre än de omgifvande (siluriska) skiffrarne. Om Mellene och Skaget uttalar han sig 

 dock något tveksamt; möjligen kunna de vara »et hsevét seldre fjeld» (Uds. 1G5). Han medgifver emellertid, 

 att gränsen mellan högfjällskvartsiten och sparagmitfältets kvartsiter ingalunda är klar. Härom säger han (Uds. 

 135): A det jeg tidligere sögte at fölge og afgroendse den sydfra kjendte höifjeldskvarts kom jeg nforvarende 

 över grsendsen, og alle forsög måtte fölgelig misslykkes.» Jotunfjällens gabbromassor ansåg K. vara yngre än och 

 genombryta högfjällskvartsiten, och de gnciser, som ofta uppträda närmast gabbron, uppfattade han såsom genom 

 dennes inverkan koutaktiuetamorfoserad högfjällskvartsit (Uds. 143). 



När ScHIÖTZ närmare undersökt de först af HÖRBYE påvisade fossilförande lagren vid foten af Högberget 

 i Klarelfdalen och funnit, att de stupa in mot detta bergs kvartsiter, samt på grund deraf utskilt ett kvartsit- 

 område i trakten såsom en särskild afdelning (Kvitvolaetagen), hvilken han antog vara yngre än åtminstone under- 

 silur, slöt sig KJERELF, ehuru motvilligt, till denna uppfattning och sammanställde Kvitvolaetagen med högfjälls- 

 kvartsiten (jfr öfversigtskartan 1877). När emellertid MEINICH sedermera underkastade Högberget en förnyad 

 undersökning och kom till det resultat, att de siluriska bildningarne derstädes ej underlagra kvartsiterna, utan äro 

 sidolagrade med dem, återflyttade K. genast Kvitvolas kvartsit till sparagmiterna (Uds. 126, 129, 130). 



K.JERULF hade fästat mycken uppmärksamhet vid veckningarna, och han framhåller upprepade gånger, att 

 den inom sparagmitfältet förherrskande nordliga stupningen lätt kan vilseleda i fråga om lagerföljden, i det att, 

 i följd af der och livar uppträdande tvära veck, ett och samma lager kan upprepade gånger återkomma. KJERULF 

 talar ock rlerestädes om inversioner och om att »de oprindeligt under og dybere liggende lag laene sig över de 

 oprindeligt höiere liggende» (Sparagm. 6, Uds. 9t>), men han var säkerligen långt ifrån att ana tillvaron af stora 

 öfvcrskjutningar. Derför förblef honom också åtskilligt i sparagmitfältets tektonik fullkomligt obegripligt. Om 

 ögongneispartierna i Rendalen t. ex. säger han (Uds. 121): »Det er ikke let hverken at udskille eller tyde 

 gneisfjeldpartierne», men då han af petrogratiska skäl mycket riktigt insåg, att de borde tillhöra urberget, 

 så ansåg han äfven, att de ovilkorligen måste ligga under sparagmiterna. För att nu i profilen åstadkomma 

 detta t. ex. i fråga om Odtlougens gneis, tillgriper han en konstruerad förkastning i S. och en oriktig 

 lagerstupning i N. (Uds. 144). Jag anför detta blott såsom ett exempel på h varthän man kan drifvas af 

 dessa trakters invecklade geologi, när man ej har öfverskjutningshypotesens nyckel till dess lösning. 



I sina äldre arbeten, och ännu i »Sparagmitfjeldet», uppfattar KJERULF de graniter, som i Rendalen, 

 Klarelfdalen, Engerdalen ni. fl. ställen äro synliga under sparagmitaflagringarne, såsom gamla urgraniter, hvilka 

 utgöra sparagmitformationens ursprungliga underlag. I »Udsigten» dereraot har han en helt annan åsigt. Der 

 betraktar han dessa graniter såsom yngre och anser dem hafva nedifrån smält sig in uti och delvis »opslugt» 

 sparagmiterna (Uds. 137, 139, 141). Denna K:s förändrade åsigt torde emellertid ej hafva varit grundad på 

 några nya iakttagelser rörande de näranda graniterna, utan på de resultat han kommit till i fråga om Kristiania- 

 traktens granitiska bergarter. Dessa hade han funnit hafva nedifrån inträngt i siluren, yngre än hvilken de gifvet 

 äro, men hvilken de dock nu på stora sträckor bära, och han hade äfven iakttagit, att Trondhjemsfältets graniter 

 uppträda på ett i viss mån analogt sätt. Den uppfattning han sålunda inom silurfälten vunnit i fråga om en 

 underliggande granits förhållande till öfverliggande sediraentära bergarter syntes honom så tilltalande, att han 



