U ncler de senaste årtionden har den gamla frågan om fortgående nivåförändringar emellan 

 land och haf fått ett förökadt intresse genom den mer och mer framträdande åsigten, att 

 desamma väsentligen ej bero på någon höjning eller sänkning af jordskorpan, utan på 

 hafvets fallande eller stigande. Den sedan århundradets början herskande, af J. Playfair 

 och L. von Buch framstälda teorien om sekulära höjningar och sänkningar af kontinenterna 

 har så småningom blifvit undanträngd. Man förnekar visserligen icke rörelser i jordskorpan, 

 men man vill inskränka dem till relativt smärre dimensioner, rynkningar och veckningar, 

 en följd af jordklotets fortgående afsvalning. »Det gifves», säger E. Soess, l ) »icke några 

 vertikala rörelser af den fasta jordskorpan med undantag af sådana, som omedelbart 

 härröra af veckmngarne». Genom den s. k. skrympningsteorien uteslutes visserligen ej 

 möjligheten af att förskjutningar i strandlinjen kunna åstadkommas genom rubbningar i 

 fasta landets massa, men i det stora hela gå de nyare åsigterna ut derpå, att landt- 

 höjningen eller landsänkningen endast är skenbar. Det är nämligen hafvet, som ändrar 

 nivå utmed kusterna. Så småningom har denna åsigt arbetat sig fram. Dess förste upp- 

 hofsman anses vara V Bruckhausen, 2 ) som redan år 1846 i ett till v. Humboldt öfver- 

 lemnadt manuskript framhöll, att liksom bergmassorna föranleda afvikelser hos lodet, 

 måste de äf ven åstadkomma en ansvällning af hafvet utmed kusterna. Ofver denna 

 ansvällnings storlek har i synnerhet Ph. Fischer gjort beräkningar. 3 ) Enligt dessa skulle 

 de stora fastlanden i medeltal förorsaka en lodafvikning af 70 — 80" och hvarje sekunds 

 lodafvikelse motsvara en hafsansvällning af åtta meter. Utmed kontinenternas kuster 

 skulle följaktligen "hafsytan stå 560 — 640 meter högre än ute i oceanen eller med andra 

 ord: oceanens yta skulle vara flera hundra meter längre från jordens medelpunkt utmed 

 stränderna af fastlandet än vid kusterna af oceanöarne, och hafsytan skulle icke bilda 

 en cirkelbåge i breddgradens riktning. Hafvet skulle icke hafva en sferoid-yta utan en 

 geokl-yta,. å ) 



Fischer sammanstälde lodafvikelserna med observationerna öfver sekundpendelns 

 olika antal svängningar pä olika delar af jorden och fann en öfverensstäminelse dem 



') Ueber die verrneintlichen secularen Schwankiingen einzelner Theile der Erdoberfiächc. Verhandl. d. k. k. 

 geol. Keichsanstalt Wien 1880. N:o 11. Sepåratäbdr. s. 10. 



2 ) Se härom: Alb. Penck, Schwankiingen des Meeresspiegels. Separatabdr. aus d. Jahrb. d. geogr. Gesellsch. 

 zu Miinchen Bd. VII, 1882, s. 6. 



3 ) Ph. Fischer, Untersuohungen iiber die Gestalt der Erde. Darmstadt 1868. 



4 ) Denna benämning användes först af Listing: Ueber nnsei l e jetzige Kenntniss der Gestalt und Grösse der 

 Erde. Nachr. d. K. Gesellsch. d. Wiss. Göttingen 1873, sid.\ 9, 



