KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAK. BAND. 22. N:0 9. 21 



snabbt och ganska betydligt på platser, som ligga hvarandra helt nära. Och er- 

 farenheten har lärt mig, att man på denna kust ej kan med säkerhet rätta sig efter upp- 

 gifter om vattenhöjden vid fyrstationerna äfven vid fullkomligt lugnt väder, så vida ej 

 fyrstationen ligger helt nära. En väsentlig olikhet är således rådande emellan de två 

 hafven. Emellertid finnes det ett annat sätt att bestämma medelnivån å vestkusten, som 

 hittills blifvit mindre beaktadt. Hvar och en som färdas i bohuslänska skärgården, kan 

 ej undgå att göra den iakttagelsen, att klotången, Fucus vesicolosus, är på sådant sätt 

 fastvuxen vid de lodräta klipporna, att när sjön sakta höjer och sänker sig, klotången 

 deltager i rörelsen, så att då vattnet stiger, sjelfva tångmassan höjer sig i vädret, under 

 det att, då vattenvågen sjunker, de vid klipporna fastvuxna stainmarne blifva synliga. 

 Granskar man saken nogare, finner man de särskilda tångindividerna fastvuxna i en 

 bestämd höjd, så att fästpunkterna bilda en långs hela kusten fortlöpande linie, som är 

 fullkomligt horizontel. Visserligen finner man tångindivider fastade på mycket olika 

 höjder eller rättare sagdt på olika djup, men i den öfversta linien sitta alla exemplaren 

 noga i samma höjd med en latitud af knappast mer än 2 ä 3 cm. Detta gäller dock 

 endast om de lodräta eller nästan lodräta klipporna. Ty på sluttande klipphällar är tång- 

 randen mycket ojemn och mera gles. Härtill kommer, att på ett eller annat ställe kan 

 tångranden förstöras af isgång. Denna iakttagelse kan man åtminstone göra i Östersjön, 

 der tångranden är föga framträdande, isynnerhet norrut. På Bornholmska kusten finnes 

 den; dock förstöres den enligt kustbefolkningens uppgifter hvarje vinter af is, så att den 

 derigenom blir mindre väl utpreglad. 



Då jag började mina resor i Kattegatt, uppstälde sig sjelfmant den frågan, om 

 denna tångrand är något konstant, som håller sig på samma höjd år från år under förut- 

 sättning, att ingen väsentlig rubbning i medelvattenståndet inträder. Jag fann snart vid 

 samtal med fiskare, att tångranden är ett märke på jemnt vattenstånd, och jag fick äfven 

 den bestämda uppgiften, att åtminstone tvenne af de vattenmärken, som på befallning af 

 vederbörande förmän skulle utsättas af lotsåldermännen åren 1847 — 48, blefvo inhuggna 

 i sjelfva tångranden, emedan densamma ansågs representera jemnt vattenstånd. Då jag 

 nu, år 1867, iakttog, att tångranden på dessa tvänne ställen befans 3 ä 4 tum (9 a 12 

 cm.) under den år 1847 inhuggna linien och att den följaktligen flyttat sig nedåt några 

 tum på 20 år, blef derigenom tångrandens betydelse som ett godt vattenmärke bestyrkt 

 och ytterligare bekräftades detta, då efter ett par års förlopp, nämligen år 1870, ingen 

 märkbar ny förflyttning egt rum. Äfven om denna tångrand ej utvisar ackurat årets 

 medelvattenstånd, ty detta lär, efter livad jag trott mig kunna finna, ligga några tum 

 högre, *) så eger man dock i tångranden en säker utgångspunkt vid afgörandet, huruvida 



*) Det vore naturligtvis af vigt att få utredt, huru djupt under årets medelvattennivå tångranden ligger. Såvidt 

 jag kunnat finna, sänker sig tångranden söderut, d. v. s. tåugindividerna sitta fastade djupare i Östersjön, 

 t. ex. å bornholmska kusten, än vid norra änden af Kattegatt. Sålunda har jag funnit, att tångranden 

 tyckes vara 



vid Nordkoster - N. br. 59° 6' 3 a 4 tum (9 a 12 cm.) 



vid Vinga >> 57° 38' 5 ä 6 » (15 å 18 » ) 



och vid Bornholm » 56° 45' 8.» (24 ») 



under hafvets medelnivå. Om man härmed jemför de af Forssman meddelade kurvorna för det månadtliga 

 medelvattenståndet, så visar det sig, att tångrandens läge i Kattegatt motsvarar vattenståndet för april och 



