Svampbildningar pa menniskans hud. 19 



forekoramande den vigtigaste — sa tydligt begransad till sin form och 

 utveckling, ej i alia tider tillrackligt fastat lakarnes uppmarksamhet 

 tor att beskrifvas under eget namn och densamma uteslutande tillhorig 

 syniptomatologi. — Sa ar emellertid forhallandet. Hos de aldsta for- 

 fattarne finnes intet, som med sdkerhet kan tolkas sasom hithorande. 



Celsus begagnar visserligen uttrycket "favi", men endast for att 

 liknelsevis characterises en utslagsform, benamnd "Meliceria", hvilken 

 med sin "hvitaktiga, honungstjocka, klibbiga vatska" ej kan vara 

 Favus, utan sannolikt en Impetigo. Gal en us talar om skallighet, 

 orsakad af "vatskornas forskamning" och foregangen af exsudation och 

 ulceration. Archigenes och Asclepiades beskrifva ulcererande 

 utslag, hvilka medfora skallighet och krafva energisk behandling. A- 

 pollonius omnamner elakartade "achorer." Haraf vill synas , att de 

 gamle likval kande Favus och atminstone antydt dess vigtigaste sym- 

 ptomer — bland hvilka for dem harets forlust var det fornamsta — 

 ehuru de forbisett contagiositeten (Cazenave). 



Foga mera bestamda aro Arabernas beskrifningar. Avicenna 

 — i hvars "sahafati" man oriktigt velat spara sjukdomen — anser 

 skallighet i vissa fall uppkomma af fratande sar, beroende pa ett 

 egendomligt dmne, som finnes bland haret. Hos foljande forfattare 

 beskrifvas vanligen under namnet Tinea hudsjukdomar bland hufvu- 

 dets harbetackning, tillhorande barnaaldern, och upptagas allt efter 

 olika asigter under vexlande namn ett olika antal arter. Dessa in- 

 skranka sig ofta till 2, en botlig och en obotlig, hvilken sednare fore- 

 tradesvis torde betecknat Favus. Ambr. Pare skilde mellan 3 slags 

 Tinea?, bland hvilka "T. ficosa" skall motsvara Favus; hos Plenk 

 finnes den under "Scabies capitis lupina" och "Tinea vera" antydnings- 

 vis skildrad; Lorry antager blott en Tinea, "T. vera", och afskiljer 

 de ofriga sasom "Pseudo-tineae." 



Forst med Alibert bragtes storre reda i amnet. Han lemnade 

 en naturtrogen skildring af sjukdomens vasendtliga characterer (bland 

 hvilka han likval endast med yttersta inskrankning erkande contagio- 

 siteten, hvilken forst framholls af Mahon) och uppforde den (i sina 

 sednare arbeten) bland classen Tineee sasom eget slagte, Favus, med 

 arterna vulgaris och scutiformis. — Hittills hade sasom characteristiskt 

 for Tineas ansetts den gemensamma platsen samt bildningen af cru- 

 stor. Men med Will an, hvilken till grund for sitt system lade af- 

 fectionens primitiva form, fdrlorade crustorna, sasom secundara pro- 

 ducter, sin betydelse. Han ansag Porrigo (hvilket namn han i st. f. 

 Tinea upptog) for en pustulds sjukdom och stallde den narmast Impe- 

 tigo, fran hvilken den endast genom contagiositeten skulle afvika. Ba- 



