﻿36 
  

  

  Diatoméer, 
  mest 
  Kystformer, 
  men 
  de 
  allerfleste 
  er 
  blege 
  og 
  øjensynlig 
  døde. 
  Kystens 
  

   Diatomeeflora 
  synes 
  ikke 
  en 
  Gang 
  at 
  gaa 
  ud 
  til 
  Vegetationens 
  yderste 
  Grænser, 
  der 
  her 
  

   ude 
  aldrig 
  bærer 
  de 
  rige 
  brune 
  Diatomeebeklædninger, 
  som 
  især 
  i 
  Vinterhalvaaret 
  i 
  saa 
  

   høj 
  Grad 
  karakteriserer 
  Vegetationen 
  ude 
  i 
  Scirpus-Phragmiles-Zonens 
  yderste 
  Rand. 
  

   Croococcaceer 
  findes 
  næsten 
  ikke. 
  Af 
  Chlorophyceerne 
  er 
  Slaraslrum- 
  og 
  Pediastrum- 
  

   Arter 
  ret 
  almindelige, 
  men 
  altid 
  kun 
  døde 
  eller 
  døende. 
  Her 
  er 
  absolut 
  ikke 
  et 
  af 
  Oseilla- 
  

   torier 
  gennemvævet 
  »feutre 
  organique«. 
  Infusionsdyr 
  synes 
  nærmest 
  ganske 
  at 
  mangle 
  

   og 
  af 
  Rhizopoder, 
  der 
  i 
  Schweizersøerne 
  optræder 
  i 
  Mængde 
  paa 
  Søbunden, 
  findes 
  her 
  

   næsten 
  ingen. 
  Derimod 
  findes 
  der 
  talrige 
  Chitinhude, 
  særlig 
  af 
  Krebsdyr, 
  især 
  Bosminer, 
  

   men 
  derimod 
  aldrig, 
  ligesaa 
  lidt 
  som 
  andet 
  Sted 
  under 
  lignende 
  Forhold, 
  Skeletter 
  af 
  

   Hyalodaphnier. 
  

  

  Lader 
  man 
  Bundprøvcr 
  fra 
  Furesø 
  henstaa 
  flere 
  Maaneder 
  i 
  Akvarier, 
  bliver 
  Resul- 
  

   tatet 
  et 
  ganske 
  andet. 
  Man 
  kan 
  da 
  med 
  Spatel 
  optage 
  et 
  øverste, 
  sammenhængende, 
  

   filtet 
  Lag, 
  hvor 
  de 
  enkelte 
  Partikler 
  spindes 
  sammen 
  af 
  talløse, 
  lange 
  Bakterietraade 
  

   og 
  Oscillatorier. 
  I 
  dette 
  Lag 
  lever 
  Masser 
  af 
  Infusionsdyr. 
  Blæser 
  man 
  med 
  Pipette 
  

   Luft 
  ned 
  paa 
  det, 
  sprænges 
  Laget, 
  der 
  gaar 
  af 
  som 
  sammenhængende, 
  brune 
  Flager, 
  

   der 
  har 
  dækket 
  over 
  et 
  graat, 
  pulveriseret 
  Slam. 
  Dette 
  Lag 
  gør 
  ganske 
  Indtrykket 
  af 
  

   et 
  »feutre 
  organique« 
  et 
  »organischer 
  Filz«. 
  Det 
  mærkelige 
  er 
  kun, 
  at 
  jeg 
  aldrig 
  kan 
  

   finde 
  det 
  i 
  de 
  friske 
  Prøver, 
  men 
  at 
  det 
  kun 
  fremkommer, 
  naar 
  Proven 
  har 
  staaet 
  nogen 
  

   Tid. 
  Muligheden 
  for, 
  at 
  det 
  skyller 
  af 
  under 
  Optagningen 
  og 
  forst 
  kan 
  danne 
  sig 
  igen 
  

   efter 
  nogen 
  Tid, 
  kan 
  naturligvis 
  ikke 
  bestrides. 
  Paa 
  den 
  anden 
  Side 
  er 
  der 
  ogsaa 
  

   den 
  Mulighed, 
  at 
  Forel's 
  »feutre 
  organique« 
  kun 
  er 
  et 
  Akvariefænomen. 
  

  

  Et 
  gennemfort 
  Studium 
  af 
  denne 
  øverste 
  Sobundsoverflade 
  vil 
  kræve 
  en 
  ganske 
  

   egen 
  Teknik 
  og 
  ganske 
  særlige 
  Apparater. 
  

  

  Efter 
  al 
  Sandsynlighed 
  er 
  det 
  dette 
  allerøverste, 
  næringsrige 
  Detrituslag, 
  som 
  ude- 
  

   lukkende 
  tjener 
  Bundfaunaen 
  til 
  Gode 
  som 
  Næringsmateriale. 
  Det 
  er 
  det, 
  man 
  ser 
  Chi- 
  

   ronomidelarverne 
  strække 
  sig 
  ud 
  i 
  og 
  trække 
  ned 
  i 
  deres 
  Ror, 
  det 
  hvori 
  Tubificiderne 
  

   roder, 
  og 
  som 
  Pisidierne 
  slubrer 
  i 
  sig. 
  Storre 
  Ekskrementmængder 
  findes 
  ikke 
  i 
  dette 
  

   Lag, 
  de 
  ligger 
  fortrinsvis 
  lidt 
  dybere. 
  Til 
  ganske 
  lignende 
  Resultat 
  er 
  jo 
  C. 
  G. 
  Joh. 
  Pe- 
  

   tersen 
  (1911 
  — 
  1913) 
  kommet 
  i 
  sine 
  banebrydende 
  Studier 
  over 
  Havbundens 
  Dyreliv. 
  

  

  Sammenligner 
  man 
  Furesøens 
  Bundarter 
  med 
  dem, 
  Ekman 
  (1915 
  p. 
  181) 
  omtaler 
  

   for 
  Vatterns 
  Vedkommende, 
  bliver 
  man 
  slaaet 
  af, 
  hvor 
  ensartet 
  Furesoens 
  Bund 
  er 
  i 
  

   Sammenligning 
  med 
  Vatterns. 
  Selv 
  ude 
  paa 
  Dybder, 
  der 
  langt 
  overgaar 
  Furesoens, 
  kan 
  

   Ekman 
  paavise 
  Sand, 
  sandblandet 
  Ler, 
  Sand 
  aflejret 
  paa 
  Ler, 
  Glacialler, 
  Gytje, 
  Plante- 
  

   detritus 
  o. 
  s. 
  v. 
  Hele 
  Furesoens 
  Bund 
  bestaar 
  af 
  et 
  eneste 
  sammenhængende 
  Gytjelag, 
  

   indenfor 
  20 
  m 
  iblandet 
  Brunjærnsten 
  og 
  Sand 
  samt 
  talrige 
  Skalfragmenter; 
  Plantedetritus 
  

   i 
  større 
  Mængder 
  forekommer 
  i 
  Alm. 
  ikke 
  udenfor 
  ca. 
  10 
  m. 
  Grunden 
  til 
  denne 
  Ensartet- 
  

   hed 
  for 
  Furesøens 
  Vedkommende 
  er 
  øjensynlig, 
  at 
  der 
  paa 
  Furesoens 
  Bund 
  er 
  langt 
  

   større 
  Ro 
  end 
  paa 
  Vatterns. 
  Der 
  finder 
  ingen 
  nævneværdig 
  Omsedimentering 
  Sted; 
  So- 
  

   bundens 
  store 
  Ensartethed 
  er 
  det 
  bedste 
  Bevis 
  for, 
  at 
  Bundstromme 
  her 
  ingen 
  Rolle 
  

   spiller. 
  

  

  I 
  1901 
  gjordes 
  der 
  opmærksom 
  paa, 
  at 
  man 
  i 
  Furesoens 
  Bundaflejringer 
  trods 
  

   omhyggelig 
  Undersøgelse 
  aldrig 
  var 
  i 
  Stand 
  til 
  at 
  paavise 
  nogen 
  Lagdeling. 
  Grunden 
  

   hertil 
  angaves 
  at 
  være 
  den, 
  at 
  Bundfaunaens 
  rodende 
  og 
  ekskrementerende 
  Virksomhed 
  

  

  