﻿30 
  

  

  ningen 
  Slorckalven. 
  Det 
  har 
  rimeligvis 
  været 
  en 
  ret 
  lavvandet 
  Sø. 
  Paa 
  et 
  eller 
  andet 
  

   Tidspunkt 
  er 
  der 
  fra 
  den 
  store 
  Erosionsdal, 
  hvorigennem 
  nu 
  Mølleaaen 
  ovenfor 
  Farum 
  Sø 
  

   lober, 
  gydt 
  uhyre 
  Vandmasser 
  ud 
  i 
  dette 
  Søbækken, 
  der 
  for 
  en 
  Tid 
  var 
  som 
  en 
  sydende 
  

   Heksekeddel; 
  paa 
  dette 
  Tidspunkt 
  er 
  de 
  store 
  Dybder, 
  Landets 
  dybeste 
  Punkter 
  op- 
  

   staaet. 
  Søen 
  er 
  skyllet 
  over 
  sine 
  Bredder, 
  en 
  mægtig 
  Vandmasse 
  erobrede 
  hele 
  den 
  lave 
  

   Dal 
  mellem 
  Stavnsholt 
  og 
  Næssehalvøen, 
  og 
  Storekalven 
  opstod; 
  en 
  anden 
  skyllede 
  

   ind 
  syd 
  fra 
  Næssehalvøen, 
  og 
  derved 
  dannedes 
  Lillekalven, 
  der 
  gik 
  ind 
  lige 
  til 
  det 
  

   Sted, 
  hvor 
  Holte 
  Station 
  ligger. 
  Mod 
  Syd 
  arbejdede 
  Vandet 
  sig 
  videre 
  og 
  videre 
  frem. 
  

   Det 
  skyllede 
  ind 
  i 
  Kollekollebugten 
  og 
  ned 
  mod 
  Frederiksdal. 
  Stenrevene, 
  der 
  flan- 
  

   kerer 
  Kollekollekysten 
  og 
  Virumkysten, 
  er 
  Resterne 
  af 
  gamle 
  Kystlinier. 
  Da 
  Anskuelsen 
  

   kun 
  har 
  Hypothesens 
  Værdi, 
  og 
  da 
  alle 
  de 
  Undersøgelser 
  i 
  det 
  omgivende 
  Terrain, 
  der 
  

   skal 
  støtte 
  eller 
  afkræfte 
  den, 
  mangler, 
  skal 
  jeg 
  ikke 
  nøjere 
  udforme 
  den. 
  

  

  Brunjærnstensaflejringerne. 
  Brunjærnstensaflejringer 
  blev 
  paavist 
  ved 
  Un- 
  

   dersøgelsen 
  1900. 
  Det 
  blev 
  allerede 
  den 
  Gang 
  iagttaget, 
  at 
  Brunjærnstenen 
  væsentligst 
  

   er 
  knyttet 
  til 
  Skalbæltet 
  og 
  særlig 
  til 
  dets 
  yderste 
  Del, 
  undertiden 
  forekommer 
  den 
  lidt 
  

   udenfor 
  dette. 
  Det 
  blev 
  yderligere 
  paavist, 
  at 
  den 
  for 
  en 
  ganske 
  væsentlig 
  Del 
  var 
  knyttet 
  

   til 
  Molluskskallerne, 
  dels 
  Muslinger, 
  dels 
  Snegle, 
  især 
  Valvater. 
  Der 
  blev 
  ved 
  Hjælp 
  af 
  

   Fotografier 
  nøje 
  gjort 
  Rede 
  for 
  Maaden, 
  hvorpaa 
  disse 
  Skaller 
  omdannedes. 
  Den 
  An- 
  

   skuelse 
  fremsattes, 
  at 
  en 
  af 
  Betingelserne 
  for 
  Brunjærnstensdannelsen 
  for 
  vore 
  Søers 
  

   Vedkommende 
  synes 
  at 
  være 
  Molluskskallerne. 
  Steenberg 
  har 
  særlig 
  haft 
  sin 
  Opmærk- 
  

   somhed 
  henvendt 
  paa 
  dette 
  Punkt 
  og 
  kom 
  til 
  samme 
  Resultat 
  som 
  jeg 
  i 
  1900. 
  Han 
  

   nævner, 
  at 
  han 
  har 
  fundet 
  Brunjærnstenen 
  paa 
  10 
  Stationer: 
  selv 
  kender 
  jeg 
  den 
  fra 
  

   12 
  andre, 
  dels 
  langs 
  Virumkysten, 
  dels 
  langs 
  Norreskov. 
  Alle 
  Stationer 
  ligger 
  i 
  et 
  Bælte 
  

   af 
  ca. 
  10 
  — 
  20 
  m, 
  de 
  fleste 
  mellem 
  8 
  — 
  15 
  m. 
  Molluskskallern.es 
  Omdannelse 
  kunde 
  iagt- 
  

   tages 
  i 
  hver. 
  En 
  Gang 
  er 
  Brunjærnsten 
  paavist 
  i 
  Fiskebækbugten 
  (7 
  — 
  lOm), 
  samt 
  paa 
  

   Skraaningerne 
  af 
  Bankerne 
  midt 
  i 
  Søen 
  (11 
  — 
  12 
  m). 
  Ud 
  for 
  samme 
  Sted 
  paa 
  Kysten 
  

   er 
  Brunjærnsten 
  taget 
  paa 
  10% 
  — 
  13 
  — 
  15 
  og 
  17 
  — 
  20 
  m. 
  

  

  Som 
  yderligere 
  Bidrag 
  til 
  Bønnemalmens 
  Forekomst 
  og 
  Genese 
  kan 
  nu 
  folgende 
  

   fremhæves. 
  Den 
  optræder 
  væsentlig 
  i 
  Søens 
  sydlige 
  Del. 
  Den 
  mangler 
  vistnok 
  ganske 
  

   udenfor 
  ca. 
  20 
  m 
  og 
  findes 
  overvejende 
  paa 
  Stationer 
  med 
  Dybder 
  paa 
  ca. 
  15 
  m. 
  Inden- 
  

   for 
  7 
  m 
  er 
  den 
  næppe 
  heller 
  noget 
  Sted 
  paavist. 
  Den 
  er 
  altsaa 
  en 
  Bæltedannelse, 
  men 
  

   findes 
  i 
  dette 
  Bælte 
  ingenlunde 
  overalt, 
  men 
  tværtimod 
  pletvis; 
  paa 
  visse 
  Steder 
  op- 
  

   træder 
  den 
  i 
  meget 
  store 
  Mængder. 
  Hvor 
  det 
  er 
  Tilfældet, 
  er 
  Bunden, 
  som 
  alt 
  frem- 
  

   hævet 
  i 
  1901, 
  af 
  en 
  egen, 
  brun 
  Jærnfarve, 
  der 
  mangler, 
  hvor 
  Brunjærnstenen 
  kun 
  findes 
  

   i 
  ringe 
  Mængde. 
  

  

  At 
  Molluskskaller 
  og 
  Skalfragmenter 
  i 
  Fureso 
  spiller 
  en 
  dominerende 
  Rolle 
  som 
  

   de 
  faste 
  Legemer, 
  udenom 
  hvilke 
  Jærnudfældningen 
  fortrinsvis 
  foregaar, 
  er 
  sikkert. 
  

   Min 
  Opfattelse 
  af, 
  at 
  Molluskskallerne 
  i 
  vore 
  Søer 
  er 
  en 
  af 
  Hovedbetingelserne 
  for, 
  at 
  den 
  

   Form 
  for 
  Bonnemalm, 
  som 
  her 
  er 
  Talen 
  om, 
  overhovedet 
  kan 
  opstaa, 
  kan 
  derimod 
  

   næppe 
  opretholdes. 
  Bedre 
  Apparater 
  og 
  fornyede 
  Undersøgelser 
  sammenholdt 
  med 
  de 
  

   Resultater, 
  Weltner 
  (1905) 
  o. 
  a. 
  har 
  publiceret 
  over 
  Bonnemalmsaflejringerne 
  i 
  

   Madiisee, 
  har 
  belært 
  mig 
  herom. 
  Meget 
  lærerig 
  for 
  mig 
  var 
  ogsaa 
  en 
  mindre 
  Rejse 
  

   til 
  de 
  smaalandske 
  Soer, 
  hvor 
  jeg 
  efter 
  Prof. 
  Joh. 
  Gunnar 
  Andersson's 
  Anmodning 
  

  

  