﻿27 
  

  

  linger, 
  hvortil 
  Hovedmassen 
  af 
  Skalbæltets 
  Skaller 
  i 
  den 
  yderste 
  Zone 
  horer, 
  anser 
  jeg 
  

   for 
  ganske 
  usandsynligt. 
  

  

  Den 
  eneste 
  Faktor, 
  der 
  i 
  vore 
  Søer 
  virkelig 
  er 
  i 
  Stand 
  til 
  at 
  bidrage 
  til 
  Transport 
  

   af 
  Skaller 
  udefter, 
  er 
  Isen. 
  Naar 
  den 
  i 
  det 
  tidlige 
  Foraar 
  skrues 
  op 
  paa 
  Vindkysten 
  

   og 
  i 
  meterhøje 
  Masser 
  tager 
  Bund 
  ude 
  paa 
  over 
  1 
  m 
  Vand, 
  oproder 
  den 
  Bunden, 
  skraber 
  

   Muslingerne 
  ud 
  af 
  denne, 
  transporterer 
  en 
  Del 
  af 
  Materialet 
  ind 
  paa 
  Kysten, 
  hvor 
  Dyrene 
  

   opkastes, 
  men 
  klemmer 
  en 
  anden 
  Del 
  fast 
  paa 
  sin 
  Underside. 
  Ligger 
  Isen 
  længe 
  nok, 
  

   dør 
  Muslingerne, 
  Skallerne 
  klapper 
  sig 
  op, 
  og 
  naar 
  Isen 
  gaar 
  bort, 
  ligger 
  Bredden 
  til 
  

   ud 
  paa 
  1 
  m 
  Vand 
  dækket 
  af 
  Tusinder 
  af 
  fladt 
  udbredte 
  Muslingskaller. 
  Storste 
  Parten 
  

   af 
  disse 
  Skaller 
  naar 
  sikkert 
  Land 
  og 
  aflejres 
  ved 
  Foden 
  af 
  P/iraømi/es-Strandvoldene, 
  

   hvor 
  de 
  pulveriseres. 
  Regelmæssige 
  Iagttagelser 
  ved 
  Esromsøens 
  Kyst 
  har 
  belært 
  mig 
  

   om, 
  at 
  en 
  Del, 
  men 
  langt 
  den 
  mindste 
  Del, 
  af 
  dette 
  lette 
  Materiale 
  senere 
  hen 
  af 
  drivende, 
  

   vuggende 
  Is 
  virkelig 
  føres 
  udad, 
  men 
  den 
  aldeles 
  overvejende 
  Del 
  af 
  Skaller 
  havner 
  

   paa 
  Land, 
  hvor 
  de 
  hele 
  Sommeren 
  igennem 
  blegede 
  af 
  Solen 
  ligger 
  i 
  Strandvoldene. 
  

  

  Som 
  Resultat 
  af 
  alt, 
  hvad 
  vi 
  i 
  Øjeblikket 
  med 
  nogenlunde 
  Sandsynlighed 
  kan 
  sige 
  

   om 
  Transport 
  af 
  Skaller 
  i 
  vore 
  Indsøer, 
  kommer 
  vi 
  til 
  følgende. 
  Der 
  finder 
  vel 
  en 
  be- 
  

   tydelig 
  regelmæssig 
  Transport 
  af 
  Skaller 
  Sted, 
  ofte 
  langt 
  ud 
  over 
  det 
  Sted, 
  hvor 
  Dyrene 
  

   lever, 
  men 
  denne 
  Transport 
  foregaar 
  som 
  alt 
  angivet 
  (1901 
  p. 
  70) 
  udefra 
  indefter. 
  

   De 
  transporterende 
  Midler 
  er 
  Bølger 
  og 
  Is. 
  

  

  Transporten 
  indefra 
  udefter 
  er 
  af 
  langt 
  mindre 
  Betydning, 
  den 
  har 
  altid 
  Tilfældig- 
  

   hedernes 
  Præg. 
  Den 
  eneste 
  Faktor, 
  der 
  i 
  vore 
  Søer 
  kan 
  faa 
  nogen 
  Betydning, 
  er 
  Isen. 
  

   Transporten 
  udefter 
  er 
  ganske 
  ude 
  af 
  Stand 
  til 
  at 
  forklare 
  Skalbæltets 
  Oprindelse, 
  

   dels 
  at 
  det 
  stopper 
  ved 
  ca. 
  15 
  m, 
  dels 
  at 
  det 
  sammensættes 
  af 
  de 
  Skaller 
  af 
  Mollusker, 
  

   der 
  lever 
  i 
  det 
  og 
  nærmere 
  ved 
  det. 
  

  

  Ud 
  fra 
  sine 
  Iagttagelser 
  vedrorende 
  Skalaflejringerne 
  i 
  Havet, 
  for 
  hvilke 
  Aflej- 
  

   ringer 
  jeg 
  meget 
  snarere 
  kan 
  tænke 
  mig, 
  at 
  Johansen's 
  Anskuelser 
  har 
  Gyldighed, 
  har 
  

   han 
  ogsaa 
  søgt 
  at 
  hævde, 
  at 
  de 
  endvidere 
  skulde 
  kunne 
  gælde 
  for 
  Ferskvandets 
  Ved- 
  

   kommende. 
  Idet 
  jeg 
  bestrider 
  den 
  Opfattelse, 
  at 
  Naturen 
  i 
  Øjeblikket 
  i 
  vore 
  Søer 
  raader 
  

   over 
  Kræfter, 
  der 
  kan 
  fore 
  Skallerne 
  fra 
  Litoralzonens 
  inderste 
  Del 
  udefter 
  og 
  aldeles 
  

   overvejende 
  aflejre 
  dem 
  indenfor 
  15 
  m, 
  maa 
  der 
  soges 
  andre 
  Forklaringer 
  for 
  at 
  forstaa 
  

   det 
  af 
  Johansen 
  nærmere 
  fremdragne 
  Fænomen, 
  at 
  Unio- 
  og 
  Anorfon/a-Skallerne 
  op- 
  

   bygger 
  Skalbæltet 
  betydelig 
  udenfor 
  den 
  Zone, 
  hvori 
  Dyrene 
  lever. 
  

  

  Allerede 
  i 
  1901 
  blev 
  der 
  gjort 
  opmærksom 
  paa, 
  at 
  Skallerne 
  som 
  ovenfor 
  nævnt 
  

   i 
  Skalbæltet 
  ofte 
  var 
  af 
  en 
  ejendommelig 
  blød, 
  kridtagtig 
  Beskaffenhed 
  og 
  øjensynlig 
  

   meget 
  gamle. 
  Senere 
  hen 
  har 
  jeg 
  bl. 
  a. 
  i 
  Hedehusenes 
  Teglværksgrave 
  haft 
  Lejlighed 
  

   til 
  at 
  se 
  Anodonterne, 
  saaledes 
  som 
  de 
  sidder 
  der 
  i 
  de 
  Lerlag, 
  der 
  dannede 
  sig 
  samtidig 
  

   med, 
  at 
  Salix 
  polaris 
  og 
  Belula 
  nana 
  bundfældede 
  deres 
  Blade 
  i 
  Indsøleret. 
  Mere 
  hen- 
  

   faldende 
  er 
  de 
  ganske 
  vist, 
  men 
  man 
  kan 
  ogsaa 
  i 
  Skalbæltet 
  faa 
  Skaller 
  op, 
  der 
  ikke 
  i 
  

   Blodhed 
  giver 
  disse 
  gamle 
  Skaller 
  særdeles 
  meget 
  efter. 
  Der 
  kan 
  i 
  denne 
  Sammenhæng 
  

   gores 
  opmærksom 
  paa, 
  at 
  Ekman 
  i 
  Vattern 
  (1915 
  p. 
  199) 
  i 
  en 
  Dybde 
  af 
  kun 
  ca. 
  75 
  m, 
  

   altsaa 
  ikke 
  mere 
  end 
  dobbelt 
  saa 
  dybt 
  som 
  Furesøens 
  Maksimaldybde, 
  mener 
  med 
  Skra- 
  

   ben 
  at 
  have 
  optaget 
  selve 
  Glaciallerets 
  Overflade. 
  Vi 
  kender 
  intet 
  til 
  Tykkelsen 
  af 
  de 
  Lag, 
  

   der 
  aarlig 
  bundfælder 
  sig 
  i 
  Fureso, 
  ikke 
  heller 
  kender 
  vi 
  noget 
  til 
  de 
  Faktorer, 
  der 
  i 
  vore 
  

   Dage 
  skulde 
  virke 
  i 
  synderlig 
  højere 
  Grad 
  destruerende 
  end 
  i 
  hine 
  svundne. 
  Selvfølgelig 
  

  

  4* 
  

  

  