﻿4 
  

  

  Der 
  har 
  været 
  en 
  Tid, 
  hvor 
  den 
  i 
  hele 
  sit 
  Løb 
  har 
  huset 
  den 
  samme 
  Aafauna, 
  der 
  

   endnu 
  den 
  Dag 
  i 
  Dag 
  karakteriserer 
  de 
  jydske 
  Aaer, 
  og 
  hvoraf 
  frasprængte 
  Rester 
  stadig 
  

   er 
  paaviselige 
  i 
  Aaens 
  øverste 
  Del: 
  en 
  Tid, 
  hvor 
  Øresundets 
  Dyreliv 
  er 
  trængt 
  op 
  igen- 
  

   nem 
  Aaen, 
  hvor 
  Aalen 
  vandrede 
  ind 
  i 
  Furesø, 
  hvor 
  Helt 
  og 
  Smelt 
  gik 
  ud 
  og 
  ind, 
  hvor 
  

   Flokke 
  af 
  Mysider 
  trængte 
  op 
  gennem 
  Aaen, 
  og 
  hvor 
  Bundfaunaen 
  som 
  visse 
  Ampbi- 
  

   poder 
  (Pallasiella 
  quadrispinosa, 
  Ponloporeia 
  afflnis) 
  langsomt 
  har 
  arbejdet 
  sig 
  op 
  til 
  

   Søerne. 
  Den 
  Indvandring 
  er 
  for 
  længst 
  forbi. 
  I 
  Decennier 
  i 
  hvert 
  Fald 
  har 
  det 
  været 
  

   en 
  Umulighed 
  for 
  nogenscmhelst 
  Skabning 
  at 
  forcere 
  Vejen 
  fra 
  Havet 
  op 
  til 
  Søerne. 
  

  

  Men 
  den 
  ene 
  af 
  disse, 
  Furesø, 
  rummer 
  i 
  sin 
  Fauna 
  endnu 
  Rester 
  af 
  hine 
  fjærne 
  

   Tider; 
  Helten 
  er 
  forlængst 
  uddød, 
  men 
  den 
  er 
  fundet 
  fossil 
  i 
  de 
  nære 
  Allerødlag. 
  For 
  

   Aalen 
  er 
  der 
  stængt; 
  den 
  bliver 
  nu 
  til 
  Dags 
  trillet 
  paa 
  Vogne 
  ind 
  i 
  Soen. 
  Smelten 
  lever 
  

   der 
  vel, 
  men 
  kun 
  i 
  en 
  kummerlig 
  Race; 
  meget 
  tyder 
  paa, 
  at 
  dens 
  Dage 
  i 
  Søen 
  snart 
  er 
  

   talte. 
  Endnu 
  trækker 
  Mysiderne, 
  Efterkommerne 
  af 
  Ishavenes 
  Mysider, 
  som 
  Flokke 
  

   langs 
  dens 
  dybeste 
  Søbund, 
  i 
  hvis 
  bløde 
  Mudder 
  ovennævnte 
  Amphipoder 
  stadig 
  lever. 
  

   Disse 
  Krebsdyr, 
  der 
  hos 
  os 
  aldrig 
  er 
  fundet 
  udenfor 
  Furesø, 
  er 
  levende 
  Minder 
  om 
  hine 
  

   fjærne 
  Tider, 
  da 
  Molleaaen 
  var 
  en 
  brusende 
  Strøm, 
  hvis 
  friske, 
  klare 
  Vover 
  banede 
  sig 
  

   Vej 
  gennem 
  lyng- 
  og 
  skovklædte 
  Bakker. 
  

  

  Mølleaaens 
  Liv 
  var 
  en 
  evig 
  Kamp. 
  Kampen 
  har 
  været 
  haardere 
  for 
  den 
  end 
  for 
  

   de 
  fleste 
  danske 
  Aaer. 
  I 
  længst 
  forsvunden 
  Tid 
  tvang 
  rimeligvis 
  Isen 
  den 
  ved 
  Udløbet 
  

   af 
  Lyngby 
  Sø 
  til 
  at 
  forandre 
  sin 
  Hovedretning 
  fra 
  stik 
  Øst 
  til 
  stik 
  Nord. 
  Den 
  har 
  stridt 
  

   haardt 
  for 
  at 
  faa 
  sin 
  Flodseng 
  bragt 
  i 
  Orden; 
  men 
  under 
  Arbejdet 
  hermed 
  blev 
  den 
  en 
  

   af 
  de 
  Faktorer, 
  der 
  stærkest 
  bidrog 
  til 
  i 
  Egnen 
  om 
  Orholm 
  at 
  skabe 
  en 
  af 
  de 
  skønneste 
  

   og 
  ejendommeligste 
  Pletter 
  i 
  nordsjællandsk, 
  maaske 
  i 
  dansk 
  Natur. 
  Da 
  Lejet 
  forst 
  

   en 
  Gang 
  var 
  dannet, 
  kom 
  en 
  lang, 
  rolig 
  Tid. 
  I 
  Sekel 
  paa 
  Sekel 
  sleb 
  den 
  sin 
  Flodseng 
  

   ud 
  gennem 
  Bakkerne 
  og 
  sænkede 
  den 
  stadig 
  dybere 
  og 
  dybere 
  ned 
  mellem 
  disse. 
  Saa 
  

   indtraf 
  det 
  Tidspunkt, 
  da 
  Mennesket 
  for 
  nogle 
  Aarhundreder 
  siden 
  tog 
  den 
  i 
  sin 
  Tjene- 
  

   ste. 
  Nu 
  sliber 
  den 
  Knive 
  og 
  Sakse; 
  den 
  hjælper 
  til 
  ved 
  Tojfarvning, 
  Gardinvævning, 
  

   Uldtæppevask 
  og 
  Papirfabrikation. 
  Den 
  er 
  forlængst 
  bastet 
  og 
  bunden, 
  men 
  dens 
  sorte 
  

   Vande, 
  den 
  underlig 
  dode 
  Floddal 
  fortæller 
  den 
  gamle 
  Historie 
  om 
  og 
  om 
  igen. 
  Hi- 
  

   storien 
  om, 
  at 
  intet 
  erhverves 
  for 
  intet, 
  og 
  at 
  alt, 
  hvad 
  der 
  for 
  os 
  Mennesker 
  i 
  Øjeblikket 
  

   staar 
  som 
  Vinding 
  og 
  Indtægt, 
  for 
  eller 
  senere 
  ogsaa 
  faar 
  sin 
  Konto 
  paa 
  Tabslisten, 
  en 
  

   Sandhed 
  som 
  kun 
  sjælden 
  staar 
  levende 
  for 
  den, 
  i 
  hvis 
  Lod 
  det 
  falder 
  at 
  gribe 
  omfor- 
  

   mende 
  ind 
  i 
  et 
  ejendommeligt 
  Landskabs 
  Naturforhold. 
  

  

  Thi 
  død 
  er 
  Floddalen 
  nu 
  nedenfor 
  Lyngby, 
  saa 
  dod 
  som 
  den 
  maa 
  blive, 
  naar 
  Van- 
  

   det 
  selv 
  er 
  dødt, 
  naar 
  det 
  ingen 
  Organismer 
  huser, 
  og 
  naar 
  Vandfuglene 
  i 
  det 
  store 
  og 
  hele 
  

   mangler. 
  Industrielt 
  blev 
  Aaen 
  udnyttet; 
  den 
  har 
  bidraget 
  sit 
  til 
  at 
  nære 
  flere 
  Munde 
  

   end 
  vistnok 
  de 
  fleste 
  andre 
  danske 
  Aaer. 
  Men 
  nægtes 
  kan 
  det 
  næppe, 
  at 
  dette 
  kun 
  op- 
  

   naaedes 
  ved 
  at 
  ødelægge 
  et 
  Stykke 
  Natur, 
  der 
  i 
  Hovedstadens 
  umiddelbare 
  Nærhed 
  

   ogsaa 
  paa 
  anden 
  Vis 
  kunde 
  have 
  faaet 
  Betydning 
  for 
  de 
  mange. 
  

  

  Endnu 
  holder 
  — 
  mærkelig 
  nok 
  — 
  Isfuglen 
  til 
  i 
  Aaens 
  ovre 
  Lob, 
  og 
  Vandstæren 
  

   besøger 
  hvert 
  Aar 
  dens 
  Bredder. 
  

  

  