﻿82 
  

  

  den 
  med 
  stor 
  Begærlighed, 
  rørte 
  L. 
  auricularia-Eksemplarerne 
  fra 
  Furesøen 
  den 
  aldrig, 
  

   lige 
  saa 
  lidt 
  som 
  de 
  aad 
  noget 
  videre 
  af 
  de 
  indsatte 
  Vandplanter. 
  De 
  var 
  i 
  det 
  hele 
  taget 
  

   vanskelige 
  at 
  holde 
  i 
  Akvarium 
  i 
  længere 
  Tid. 
  

  

  Ejendommeligt 
  nok 
  fandtes 
  saa 
  godt 
  som 
  intet 
  Eksemplar 
  paa 
  Bevoksningerne 
  ude 
  

   i 
  Søen. 
  Til 
  Trods 
  for 
  at 
  store 
  Mængder 
  af 
  Potamogelon 
  lucens, 
  perfoliatus 
  og 
  Balrachium 
  

   toges 
  op 
  i 
  Baaden 
  og 
  undersøgtes 
  nøje, 
  fandtes 
  der 
  som 
  Begel 
  hverken 
  Unger 
  eller 
  voksne 
  

   Individer 
  derpaa; 
  i 
  det 
  hele 
  taget 
  var 
  saadanne 
  Bevoksninger 
  fattige 
  paa 
  Snegle. 
  I 
  Mod- 
  

   sætning 
  hertil 
  angiver 
  A. 
  C. 
  Johansen 
  (1899 
  pag. 
  208), 
  at 
  L. 
  auricularia 
  og 
  ovata 
  lever 
  

   paa 
  Potamogelon 
  lucens-V 
  egetationen, 
  og 
  (pag. 
  159) 
  at 
  Wesenberg-Lund 
  paa 
  samme 
  

   Vegetation 
  i 
  6 
  — 
  7 
  m's 
  Dybde 
  har 
  skrabet 
  L. 
  auricularia 
  i 
  Mængde. 
  

  

  Paa 
  Bunden 
  er 
  den 
  ikke 
  repræsenteret 
  i 
  ret 
  stort 
  Antal. 
  I 
  Materiale 
  fra 
  90 
  Sta- 
  

   tioner 
  (mellem 
  2 
  og 
  20 
  m) 
  fandtes 
  den 
  kun 
  levende 
  i 
  de 
  19 
  og 
  da 
  altid 
  i 
  faa 
  Eksemplarer, 
  

   hyppigst 
  1 
  — 
  2, 
  sjældnere 
  i 
  noget 
  større 
  Antal, 
  4 
  — 
  6 
  (paa 
  4 
  Stationer). 
  De 
  fleste 
  fandtes, 
  

   i 
  al 
  Fald 
  i 
  Store 
  Kalven, 
  paa 
  Characeebevoksningen 
  mellem 
  2 
  og 
  5 
  m. 
  Størsteparten 
  

   var 
  unge 
  Individer. 
  — 
  Ydergrænsen 
  for 
  Arten 
  maa 
  sættes 
  ved 
  ca. 
  7 
  m; 
  enkelte 
  kan 
  maa- 
  

   ske 
  træffes 
  lidt 
  længere 
  ude. 
  

  

  Skaller 
  fandtes 
  ud 
  til 
  13 
  m's 
  Dybde, 
  dog 
  kun 
  paa 
  faa 
  Steder 
  i 
  større 
  Mængde. 
  At 
  

   der 
  findes 
  saa 
  faa 
  Skaller 
  maa 
  vel 
  skyldes, 
  dels 
  at 
  der 
  lever 
  ret 
  faa 
  Individer 
  uden 
  for 
  

   Phragmiles-Seirpus-Zonen, 
  dels 
  at 
  Skallerne 
  let 
  sønderdeles 
  og 
  opløses. 
  Desuden 
  føres 
  

   om 
  Efteraaret 
  og 
  særlig 
  om 
  Foraaret 
  store 
  Mængder 
  af 
  de 
  døde 
  Dyr, 
  baade 
  af 
  denne 
  og 
  

   den 
  efterfølgende 
  Art 
  — 
  særlig 
  dog 
  af 
  auricularia 
  — 
  op 
  paa 
  Bredden, 
  hvor 
  de 
  kan 
  ligge 
  

   som 
  hele 
  Lag. 
  Dette 
  er 
  omtalt 
  af 
  Wesenberg-Lund 
  (1901 
  pag. 
  72 
  — 
  73) 
  og 
  af 
  A. 
  C. 
  

   Johansen 
  (1902 
  pag. 
  9, 
  15). 
  

  

  Denne 
  Art 
  varierer 
  langt 
  fra 
  saa 
  meget 
  som 
  efterfølgende. 
  Den 
  typiske 
  Form 
  

   (Tavle 
  1, 
  Fig. 
  1) 
  har 
  et 
  lavt 
  Spir 
  og 
  stærkt 
  »skuldrede« 
  Vindinger, 
  hvis 
  øverste 
  Parti 
  

   er 
  affladet 
  eller 
  ofte 
  endog 
  hælder 
  ned 
  mod 
  Sommen, 
  saaledes 
  at 
  denne 
  ved 
  sidste 
  Vin- 
  

   ding 
  bliver 
  rendef 
  ormet; 
  Akseranden 
  er 
  stærkt 
  snoet, 
  Mundrandens 
  øverste 
  Del 
  ud- 
  

   springer 
  fra 
  Mundvæggen 
  under 
  en 
  ret 
  Vinkel, 
  og 
  Mundingen 
  er 
  temmelig 
  bred. 
  Fra 
  

   denne 
  Type 
  afviger 
  nu 
  Skallerne 
  paa 
  forskellig 
  Maade: 
  Spiret 
  kan 
  blive 
  højere 
  og 
  

   slankere 
  (Fig. 
  10), 
  saaledes 
  som 
  Tilfældet 
  altid 
  er 
  hos 
  de 
  unge 
  Individer 
  (Fig. 
  16 
  — 
  20). 
  

   Den 
  fremspringende 
  Kant 
  »Skulderen« 
  paa 
  sidste 
  Vinding 
  forsvinder 
  ofte, 
  og 
  Vindin- 
  

   gerne 
  bliver 
  mere 
  afrundede 
  som 
  hos 
  L. 
  ovata 
  (Fig. 
  4, 
  14). 
  Andre 
  Eksemplarer 
  har 
  en 
  

   høj 
  og, 
  særlig 
  oventil, 
  smal 
  Munding 
  (Fig. 
  6 
  — 
  8). 
  Den 
  interessanteste 
  Afvigelse 
  findes 
  

   dog 
  blandt 
  de 
  Individer, 
  der 
  har 
  en 
  svagt 
  snoet 
  eller 
  fuldstændig 
  lige 
  Akserand 
  (Fig. 
  5, 
  

   10, 
  11 
  — 
  15). 
  Enkelte 
  af 
  disse 
  (Fig. 
  13 
  — 
  15) 
  faar 
  nemlig 
  en 
  forbavsende 
  Lighed 
  med 
  Lim- 
  

   næa 
  ovata 
  var. 
  inflata. 
  Lignende 
  Konvergensformer 
  for 
  de 
  to 
  Arter 
  er 
  tidligere 
  omtalt 
  

   og 
  afbildet 
  af 
  A. 
  C. 
  Johansen 
  (1899, 
  pag. 
  207—08). 
  

  

  Limnæa 
  ovata 
  Drap. 
  (Tavle 
  2). 
  

  

  Levemaaden 
  er 
  for 
  denne 
  Snegls 
  Vedkommende 
  omtrent 
  som 
  hos 
  foregaaende, 
  

   og 
  det 
  samme 
  gælder 
  for 
  dens 
  vertikale 
  Udbredelse. 
  Ydergrænsen 
  maa 
  sættes 
  ved 
  7 
  — 
  8 
  m. 
  

   Uden 
  for 
  Phragmites-Scirpus-Bæltet 
  fandtes 
  den 
  dog 
  i 
  flere 
  Skrabeprøver 
  end 
  L. 
  auricu- 
  

   laria. 
  Sjælden 
  forekommer 
  den 
  paa 
  den 
  enkelte 
  Station 
  i 
  større 
  Mængde 
  (10 
  — 
  13 
  Indi- 
  

   vider), 
  oftest 
  kun 
  i 
  1 
  — 
  3 
  Eksemplarer. 
  — 
  Skaller 
  af 
  denne 
  Art 
  er 
  spredt 
  over 
  en 
  stor 
  

  

  