﻿84 
  

  

  saa 
  højt 
  oppe 
  paa 
  næstsidste 
  Vinding, 
  at 
  Spiret 
  bliver 
  overordentlig 
  lille 
  og 
  Mundingen 
  

   meget 
  høj. 
  De 
  noget 
  større 
  Individer 
  (Fig. 
  6 
  — 
  8) 
  med 
  stærkt 
  buet 
  Akserand 
  og 
  særdeles 
  

   vid 
  Munding 
  er 
  beskrevet 
  som 
  Varieteten 
  oblusa 
  Kob. 
  (egentlig 
  som 
  L. 
  ampla 
  var. 
  obiusa 
  

   Kob.). 
  Blandt 
  de 
  høje, 
  smalle 
  Individer 
  af 
  L. 
  ovata 
  kan 
  findes 
  tyndskallede 
  Stykker 
  

   med 
  lang 
  og 
  lige 
  (eller 
  dog 
  kun 
  svagt 
  buet) 
  Akserand 
  (Fig. 
  11, 
  15). 
  Det 
  er 
  saadanne, 
  

   der 
  nærmest 
  svarer 
  til 
  Kobelts 
  Varietet 
  inflala 
  (1870 
  Taf. 
  IV, 
  Fig. 
  12). 
  De 
  er 
  imidlertid 
  

   ret 
  sjældne 
  i 
  Furesøen. 
  Meget 
  hyppigere 
  er 
  Stykker 
  som 
  dem, 
  A. 
  C. 
  Johansen 
  (1899) 
  

   omtaler 
  og 
  afbilder 
  fra 
  Furesøen 
  under 
  dette 
  Navn 
  (Fig. 
  16, 
  19, 
  20). 
  De 
  har 
  ret 
  tykke 
  

   Skaller 
  med 
  et 
  meget 
  kort, 
  næsten 
  fladt 
  Spir, 
  »skuldrede« 
  Vindinger 
  og 
  en 
  kraftig, 
  Uge 
  

   Akserand. 
  

  

  | 
  k 
  Medens 
  den 
  typiske 
  Form 
  og 
  Varieteten 
  palula, 
  der 
  begge 
  er 
  tyndskallede, 
  holder 
  

   til 
  paa 
  mindre 
  udsatte 
  Steder, 
  i 
  Store 
  og 
  Lille 
  Kalv, 
  findes 
  den 
  mere 
  tykskallede 
  inflata 
  

   paa 
  Randen 
  af 
  det 
  store 
  og 
  dybe 
  Furesøbassin, 
  hvor 
  der 
  er 
  mere 
  Bevægelse 
  i 
  

   Vandet. 
  

  

  Fra 
  Varieteten 
  inflata 
  kan 
  2 
  andre 
  Former 
  afledes: 
  var. 
  ampla 
  Hartm. 
  og 
  var. 
  hart- 
  

   manni 
  Charp. 
  (L. 
  ampla 
  var. 
  Hartmanni 
  hos 
  Clessin 
  (1884, 
  Fig. 
  228, 
  pag. 
  373). 
  — 
  Den 
  

   førstnævnte 
  (Fig. 
  23 
  — 
  25) 
  har 
  ligesom 
  inflala 
  en 
  lige 
  Akserand; 
  det 
  karakteristiske 
  ved 
  

   den 
  er 
  dog 
  den 
  opadbøjede 
  og 
  stærkt 
  udstaaende 
  øvre 
  Mundrand, 
  der 
  fuldstændig 
  rager 
  

   op 
  over 
  det 
  ganske 
  lille 
  Spir. 
  Som 
  Følge 
  af 
  den 
  ejendommelige 
  vingeformede 
  Udbredelse 
  

   af 
  Mundranden 
  bliver 
  Mundingen 
  høj 
  og 
  bred, 
  saaledes 
  at 
  den 
  indtager 
  næsten 
  hele 
  

   Skallens 
  Underside, 
  medens 
  Vindingerne 
  fylder 
  forholdsvis 
  lidt. 
  Det 
  er 
  en 
  Form, 
  der 
  

   findes 
  ude 
  paa 
  Søbunden; 
  paa 
  Vandplanter 
  har 
  jeg 
  aldrig 
  truffet 
  den. 
  Den 
  er 
  sjælden 
  

   i 
  Furesøen, 
  men 
  andre 
  Steder 
  er 
  den 
  funden 
  hyppigere, 
  i 
  Maribo 
  Sø 
  paa 
  lavt 
  Vand 
  endog 
  

   i 
  stort 
  Antal. 
  — 
  Den 
  anden 
  Form 
  var. 
  hartmanni 
  Charp. 
  (Fig. 
  9, 
  10) 
  ligner 
  ampla, 
  men 
  

   har 
  dog 
  et 
  større 
  Spir 
  og 
  mindre 
  hoj 
  Munding. 
  Akseranden 
  er 
  her 
  ikke 
  Uge, 
  men 
  bojer 
  

   i 
  den 
  nedre 
  Del 
  brat 
  udefter, 
  saaledes 
  at 
  den 
  danner 
  en 
  stump 
  Vinkel 
  med 
  Aksen. 
  

   Geyer 
  (1909) 
  henfører 
  hartmanni 
  til 
  L. 
  auricularia; 
  det 
  er 
  ogsaa 
  vel 
  muligt, 
  at 
  der 
  

   inden 
  for 
  denne 
  Art 
  findes 
  en 
  Form, 
  der 
  er 
  analog 
  med 
  den 
  her 
  beskrevne. 
  

  

  Nogle 
  faa 
  Gange 
  er 
  der 
  i 
  Furesøen 
  fundet 
  nogle 
  ejendommelig 
  udseende 
  Eksem- 
  

   plarer 
  af 
  L. 
  ovata 
  (Tekstfigur 
  12). 
  De 
  ligner 
  med 
  Hensyn 
  til 
  den 
  lige 
  Akserand 
  nærmest 
  

   var. 
  inflata, 
  men 
  ellers 
  afviger 
  de 
  meget 
  fra 
  denne 
  Varietet; 
  thi 
  Mundingen 
  er 
  særdeles 
  

   høj 
  og 
  foroven 
  smal, 
  rendeformet 
  udløbende, 
  sidste 
  Vinding 
  er 
  vel 
  afrundet 
  og 
  Sommen 
  

   usædvanlig 
  dyb. 
  

  

  Hos 
  mange 
  ovala-Former 
  er 
  der 
  en 
  Tilbøjelighed 
  til 
  ved 
  Afslutningen 
  af 
  Væksten 
  

   at 
  danne 
  en 
  mere 
  eller 
  mindre 
  bred, 
  ombojet 
  Krave, 
  der 
  undertiden 
  kan 
  slaas 
  helt 
  om, 
  

   saaledes 
  at 
  der 
  fremkommer 
  en 
  Rende 
  paa 
  Ydersiden. 
  Dette 
  har 
  jeg 
  meget 
  sjælden 
  

   set 
  hos 
  Furesøformerne 
  (Fig. 
  8, 
  23). 
  Der 
  er 
  hos 
  mange 
  Individer 
  Tillob 
  dertil; 
  men 
  ofte 
  

   bliver 
  det 
  ikke 
  til 
  mere 
  end 
  en 
  valkformet 
  Udvidelse, 
  der 
  lober 
  paa 
  tværs 
  af 
  sidste 
  Vinding. 
  

   Denne 
  Fremtoning 
  er 
  dog 
  noget, 
  der 
  er 
  meget 
  variabel 
  og 
  i 
  samme 
  Vandsamling 
  for- 
  

   skellig 
  i 
  de 
  forskellige 
  Aar. 
  Jeg 
  maa 
  antage, 
  at 
  kun 
  naar 
  Ernæringsforholdene 
  har 
  været 
  

   særlig 
  gode, 
  kan 
  Dyrene 
  flotte 
  sig 
  med 
  at 
  lægge 
  denne 
  ekstra 
  Aflejring 
  paa, 
  som 
  sikkert 
  

   ikke 
  er 
  noget 
  absolut 
  nødvendigt 
  for 
  dem. 
  I 
  Furesoen 
  er 
  der 
  dog 
  ikke 
  Grund 
  til 
  at 
  tro, 
  

   at 
  der 
  skulde 
  være 
  nogen 
  videre 
  Forskel 
  paa 
  Udseendet 
  af 
  Individerne 
  til 
  forskellige 
  

   Tider, 
  da 
  Forholdene 
  stadig 
  er 
  saa 
  nogenlunde 
  ens, 
  og 
  der 
  f. 
  Eks. 
  ikke 
  foregaar 
  saadanne 
  

  

  