﻿93 
  

  

  Valvata 
  piscinalis 
  Miill. 
  (Tavle 
  3, 
  Fig. 
  1—46). 
  

  

  Ingen 
  anden 
  Snegl 
  gaar 
  i 
  Furesøen 
  saa 
  langt 
  ud 
  som 
  Valvata 
  piscinalis 
  var. 
  aniiqua 
  

   Sowb. 
  Man 
  finder 
  den 
  saa 
  godt 
  som 
  overalt 
  inden 
  for 
  13 
  m, 
  enkelte 
  Steder 
  synes 
  den 
  

   endog 
  at 
  kunne 
  gaa 
  lidt 
  længere 
  ud, 
  nemlig 
  paa 
  Bankerne; 
  indadtil 
  optræder 
  var. 
  aniiqua 
  

   blandet 
  med 
  piscinalis 
  formå 
  typica; 
  men 
  endnu 
  paa 
  3 
  m, 
  ja 
  endog 
  paa 
  2 
  m 
  (i 
  Lille 
  og 
  

   Store 
  Kalv) 
  har 
  V. 
  aniiqua 
  Overvægten. 
  Da 
  imidlertid 
  Ungerne 
  af 
  V. 
  antiqua 
  er 
  hyp- 
  

   pigst 
  paa 
  lavere 
  Vand, 
  vil 
  man 
  ved 
  en 
  mindre 
  indgaaende 
  Undersøgelse 
  let 
  faa 
  det 
  Ind- 
  

   tryk, 
  at 
  Forholdet 
  der 
  er 
  omvendt; 
  men 
  som 
  jeg 
  senere 
  skal 
  vise, 
  kan 
  Ungerne 
  af 
  de 
  to 
  

   Former 
  i 
  de 
  fleste 
  Tilfælde 
  kendes 
  fra 
  hinanden. 
  Jeg 
  kan 
  derfor 
  ikke 
  ganske 
  slutte 
  mig 
  

   til 
  A. 
  C. 
  Johansens 
  Mening 
  om 
  Mængdeforholdet 
  mellem 
  de 
  to 
  Former 
  (1902), 
  idet 
  

   nævnte 
  Forfatter 
  angiver, 
  at 
  Grænsen 
  mellem 
  de 
  Omraader, 
  hvor 
  henholdsvis 
  antiqua 
  

   og 
  piscinalis 
  typ. 
  har 
  Overvægten, 
  ligger 
  ved 
  4 
  — 
  6 
  m. 
  Efter 
  mine 
  Undersøgelser 
  falder 
  

   den 
  snarere 
  ved 
  2m; 
  men 
  man 
  maa 
  dog 
  erindre, 
  at 
  Grænsen 
  mellem 
  Hovedform 
  og 
  

   Varietet 
  langt 
  fra 
  er 
  skarp, 
  saaledes 
  at 
  det 
  ofte 
  bliver 
  en 
  Skøns 
  Sag, 
  hvor 
  man 
  vil 
  trække 
  

   Grænsen, 
  og 
  derfra 
  kommer 
  maaske 
  for 
  en 
  Del 
  Uoverensstemmelserne 
  i 
  denne 
  Hen- 
  

   seende. 
  Ligeledes 
  angiver 
  A. 
  C. 
  Johansen, 
  at 
  V. 
  piscinalis 
  antiqua 
  kun 
  forekommer 
  i 
  

   ringe 
  Individantal, 
  1 
  — 
  6 
  Stk. 
  i 
  hver 
  Skrabning. 
  Dette 
  stemmer 
  dog 
  ikke 
  med 
  mine 
  

   Undersøgelser; 
  paa 
  flere 
  Stationer 
  har 
  jeg 
  taget 
  40 
  — 
  50 
  Stk., 
  og 
  endda 
  blev 
  kun 
  en 
  min- 
  

   dre 
  Del 
  af 
  Skraberens 
  Indhold 
  sigtet 
  og 
  sorteret; 
  paa 
  enkelte 
  Steder 
  fandtes 
  endog 
  flere, 
  

   56 
  og 
  71 
  Stk. 
  og 
  i 
  Store 
  Kalv 
  100 
  og 
  146 
  Stk. 
  Skallerne 
  er 
  spredt 
  over 
  hele 
  Furesøens 
  

   Bund. 
  Desuden 
  kastes 
  de 
  undertiden 
  op 
  paa 
  Bredden. 
  I 
  størst 
  Mængde 
  findes 
  de 
  i 
  

   et 
  Bælte 
  fra 
  4 
  til 
  13(15) 
  m. 
  Der 
  udgør 
  de 
  sammen 
  med 
  Muslinger 
  Hovedbestanddelen 
  

   af 
  den 
  Masse, 
  man 
  faar 
  op 
  med 
  Skraberen, 
  og 
  Antallet 
  løber 
  op 
  i 
  Tusindvis 
  i 
  et 
  Træk. 
  

   Udenfor 
  13 
  m 
  findes 
  de 
  ogsaa, 
  dog 
  i 
  langt 
  ringere 
  Tal, 
  ja 
  selv 
  paa 
  det 
  dybeste 
  Sted 
  (36 
  m) 
  

   fandtes 
  Skaller, 
  men 
  kun 
  i 
  meget 
  faa 
  Eksemplarer. 
  

  

  Arten 
  er 
  meget 
  variabel. 
  Den 
  Form, 
  der 
  er 
  den 
  dominerende 
  i 
  Søen, 
  er, 
  som 
  oven- 
  

   for 
  anført, 
  var. 
  antiqua 
  Sowb. 
  Som 
  den 
  typiske 
  antiqua, 
  hvorom 
  de 
  andre 
  grupperer 
  

   sig, 
  maa 
  jeg 
  betragte 
  Individer 
  med 
  følgende 
  Udseende 
  (Tavle 
  3, 
  Fig. 
  10 
  — 
  14, 
  23, 
  31 
  — 
  34): 
  

   Skallen 
  er 
  kegleformet, 
  nedadtil 
  afrundet, 
  dannet 
  af 
  5 
  — 
  5% 
  Vindinger, 
  der 
  tiltager 
  meget 
  

   jævnt 
  i 
  Størrelse. 
  Toppen 
  af 
  Skallen 
  er 
  afrundet, 
  og 
  da 
  de 
  øverste 
  Vindinger 
  er 
  jævnt 
  

   hvælvede 
  og 
  Sømmen 
  af 
  ringe 
  Dybde, 
  faar 
  den 
  øvre 
  Del 
  af 
  Skallen 
  hos 
  de 
  voksne 
  — 
  og 
  

   saaledes 
  ogsaa 
  Skallen 
  af 
  de 
  ikke 
  fuldt 
  udviklede 
  Individer 
  — 
  Bikubeform. 
  Den 
  sidste 
  

   Vinding 
  er 
  jævnt 
  afrundet 
  eller 
  har 
  forneden 
  blot 
  Antydning 
  til 
  en 
  Kant. 
  Mundingen 
  

   er 
  omtrent 
  kredsrund; 
  foroven 
  danner 
  den 
  dog 
  en 
  svagt 
  markeret, 
  stump 
  Vinkel. 
  Akse- 
  

   randen 
  er 
  noget 
  tilbagebøjet, 
  saa 
  at 
  den 
  halvvejs 
  skjuler 
  den 
  lille, 
  naalestikformede 
  

   Navle 
  (Fig. 
  39). 
  Et 
  Individ 
  med 
  godt 
  5 
  Vindinger 
  maalte 
  8,25 
  mm 
  i 
  Højden, 
  6,8 
  mm 
  

   i 
  Bredden. 
  

  

  Fra 
  saadanne 
  Individer 
  gaar 
  Variationen 
  i 
  2 
  Betninger: 
  1. 
  Til 
  Former 
  med 
  høj, 
  

   kegleformet, 
  smal 
  Skal, 
  enten 
  med 
  ganske 
  spids 
  eller 
  (oftest) 
  afrundet 
  Top 
  (Fig. 
  1 
  — 
  5); 
  

   paa 
  disse 
  er 
  Sømmen 
  ofte 
  dybere 
  end 
  hos 
  Hovedformen, 
  særlig 
  mellem 
  næstsidste 
  

   og 
  sidste 
  Vinding, 
  hvor 
  den 
  kan 
  blive 
  rendeformet 
  tiltrykt. 
  Vindingerne 
  er 
  hos 
  Eksem- 
  

   plarer 
  fra 
  denne 
  Variationsrække 
  affladede 
  og 
  sidste 
  Vinding 
  forneden 
  forsynet 
  med 
  

   en 
  stump 
  Kant 
  (se 
  Fig. 
  5), 
  undertiden 
  ogsaa 
  med 
  en 
  svagere 
  Kant 
  lidt 
  uden 
  for 
  Sømmen. 
  

   Partiet 
  mellem 
  disse 
  to 
  Kanter 
  er 
  da 
  fladt, 
  eller 
  i 
  al 
  Fald 
  kun 
  svagt 
  hvælvet. 
  Enkelte 
  

  

  