﻿95 
  

  

  4% 
  V. 
  henholdsvis 
  5,8 
  og 
  5 
  mm. 
  Gennem 
  denne 
  faas 
  en 
  Overgang 
  til 
  den 
  typiske 
  pisci- 
  

   nalis 
  (Fig. 
  46). 
  — 
  Forandringen 
  fra 
  1ste 
  til 
  2den 
  Variationsrække 
  behøver 
  ikke 
  at 
  pas- 
  

   sere 
  gennem 
  de 
  typiske 
  an/i</ua-Eksemplarer, 
  men 
  kan 
  gaa 
  direkte 
  fra 
  1 
  til 
  2, 
  idet 
  Skallen 
  

   bibeholder 
  sin 
  udprægede 
  Kegleform 
  samtidig 
  med 
  at 
  Spiret 
  bliver 
  noget 
  kortere, 
  sidste 
  

   Vinding 
  bredere 
  og 
  Navlen 
  videre 
  (Fig. 
  24). 
  Et 
  Eksemplar 
  af 
  en 
  saadan 
  Mellemform 
  

   med 
  5% 
  Vinding 
  maalte 
  9,2 
  mm 
  i 
  Højden, 
  8 
  mm 
  i 
  Bredden. 
  — 
  Undertiden 
  er 
  fundet 
  

   Individer 
  med 
  omtrent 
  cylindrisk 
  Skal 
  (Fig. 
  29), 
  endvidere 
  monstrøse 
  Eksemplarer, 
  

   saaledes 
  et 
  venstresnoet 
  Eksemplar 
  og 
  Eksemplarer 
  med 
  løsnet 
  sidste 
  Vinding 
  (Fig. 
  

   25 
  — 
  27). 
  — 
  Alle 
  de 
  hidtil 
  beskrevne 
  Former 
  har 
  en 
  tyk, 
  hvidgraa 
  eller 
  graagul 
  Skal, 
  

   ofte 
  med 
  et 
  rødligt 
  Anstrøg 
  og 
  mørkere 
  Top. 
  Tomme 
  Skaller 
  er 
  først 
  rødlige 
  eller 
  rød- 
  

   gule, 
  senere, 
  naar 
  Forvitringen 
  indtræder, 
  hvide. 
  

  

  Om 
  Fastsættelsen 
  af 
  Typen 
  for 
  de 
  2 
  Former 
  piscinalis 
  s. 
  str. 
  og 
  anliqua 
  kan 
  der 
  

   sikkert 
  ikke 
  være 
  Tvivl. 
  Navnet 
  piscinalis 
  stammer 
  som 
  bekendt 
  fra 
  Otto 
  F. 
  Muller 
  

   (1774), 
  og 
  Originalstykkerne 
  er 
  taget 
  i 
  Smaadamme 
  ved 
  Frederiksdal. 
  Navnet 
  antiqua 
  

   er 
  i 
  1838 
  (S. 
  547) 
  givet 
  af 
  G. 
  B. 
  Sowerby, 
  der 
  samtidig 
  frem- 
  

   kom 
  med 
  udmærkede 
  Afbildninger 
  deraf 
  (se 
  Kopier 
  deraf, 
  

   Tekstfig. 
  40, 
  41). 
  De 
  afbildede 
  Individer 
  er 
  taget 
  subfossile 
  

   i 
  pattedyrførende 
  Aflejringer 
  i 
  Thems 
  Dalen 
  (ved 
  Grays). 
  Der 
  

   er 
  to 
  Figurer, 
  der 
  aabenbart 
  forestiller 
  to 
  forskellige 
  Former; 
  

   den 
  første 
  (Fig. 
  40) 
  viser 
  et 
  Udseende 
  som 
  de 
  typiske 
  Indi- 
  Fig. 
  40-41. 
  Valvata 
  pisci- 
  

   vider 
  fra 
  Furesøen 
  (Fig. 
  11, 
  12, 
  Tavle 
  3), 
  den 
  anden 
  (Tekst- 
  nalisMmi^T.antiquaSowb. 
  

   c 
  acw 
  4--i 
  c 
  T7i 
  i 
  a 
  4. 
  t 
  i 
  q 
  (Kopi 
  efter 
  Sowerbys 
  Origi- 
  

  

  fig. 
  40) 
  svarer 
  til 
  Furesø-Eksemplarer 
  som 
  det 
  paa 
  Tavle 
  3, 
  nalfieurer) 
  

  

  Fig. 
  23 
  afbildede. 
  

  

  Den 
  typiske 
  piscinalis 
  (T. 
  3, 
  Fig. 
  46) 
  synes 
  mig 
  at 
  være 
  sjælden 
  i 
  Furesøen 
  1 
  ), 
  er 
  det 
  

   i 
  alt 
  Fald 
  paa 
  det 
  Omraade, 
  som 
  jeg 
  med 
  størst 
  Omhu 
  har 
  undersøgt 
  (udenfor 
  1 
  % 
  m), 
  og 
  

   heller 
  ikke 
  blandt 
  de 
  Tusinder 
  af 
  tomme 
  Skaller, 
  som 
  er 
  bleven 
  undersøgt, 
  har 
  jeg 
  kunnet 
  

   linde 
  ret 
  mange, 
  paa 
  nogle 
  Stationer 
  slet 
  ingen, 
  paa 
  andre 
  kun 
  2 
  — 
  3 
  Stk., 
  hvilket 
  ikke 
  tyder 
  

   paa, 
  at 
  den 
  paa 
  ringere 
  Dybde 
  end 
  2 
  m 
  findes 
  i 
  særlig 
  stor 
  Mængde, 
  da 
  Bredformer 
  

   som 
  f. 
  Eks. 
  Valvata 
  cristata, 
  Planorbis 
  nautileus, 
  contortus 
  og 
  flere 
  andre 
  tages 
  i 
  ret 
  be- 
  

   tydeligt 
  Antal 
  blandt 
  andre 
  tomme 
  Skaller 
  længere 
  ude. 
  De 
  faa 
  Stykker 
  jeg 
  har 
  

   skrabet 
  levende 
  af 
  den 
  typiske 
  piscinalis, 
  har 
  kun 
  i 
  et 
  enkelt 
  Tilfælde 
  haft 
  den 
  tynde, 
  

   gennemsigtige 
  Skal 
  med 
  den 
  smukke 
  grønne 
  Farve, 
  der 
  karakteriserer 
  piscinalis-Kksem- 
  

   plarerne 
  fra 
  Søerne 
  og 
  Botanisk 
  Have 
  i 
  Kjobenhavn. 
  De 
  er 
  langt 
  mere 
  tykskallede 
  og 
  

   oftest 
  gullige 
  eller 
  gulligrøde, 
  sjælden 
  med 
  et 
  grønligt 
  Anstrøg. 
  I 
  Store 
  Kalv 
  (dog 
  ikke 
  

   i 
  dennes 
  yderste 
  Del) 
  trælles 
  smaa 
  Individer 
  i 
  stort 
  Tal. 
  Disse 
  har 
  stærkere 
  hvælvede 
  

   Vindinger 
  end 
  V. 
  anliqua 
  tijp. 
  og 
  nærmer 
  sig 
  en 
  hel 
  Del 
  til 
  piscinalis 
  typ., 
  dog 
  er 
  de 
  saa- 
  

   ledes 
  beskafne, 
  at 
  jeg 
  snarere 
  vil 
  henregne 
  dem 
  til 
  den 
  første 
  end 
  til 
  den 
  sidstnævnte 
  

   Form. 
  

  

  Saalænge 
  man 
  har 
  med 
  store 
  og 
  veludviklede 
  Eksemplarer 
  af 
  V. 
  anliqua 
  at 
  gøre, 
  

   adskilles 
  de 
  let 
  fra 
  V. 
  piscinalis, 
  men 
  skal 
  man 
  skille 
  Unger 
  af 
  anliqua 
  fra 
  Voksne 
  eller 
  

   Unger 
  af 
  piscinalis 
  kommer 
  Vanskelighederne. 
  Dog 
  mener 
  jeg, 
  at 
  Unger 
  af 
  de 
  Indi- 
  

  

  ') 
  Ogsaa 
  i 
  andre 
  europæiske 
  Søer, 
  hvor 
  V. 
  antiqua 
  Sowb. 
  er 
  hyppig, 
  træder 
  piscinalis 
  i 
  Bag- 
  

   grunden, 
  saaledes 
  f. 
  Eks. 
  i 
  Vierwaldstattersøen, 
  hvorfra 
  den 
  slet 
  ikke 
  omtales 
  (Surbeck 
  1899) 
  og 
  i 
  

   de 
  øvrige 
  bayerske 
  Søer, 
  hvor 
  den 
  er 
  sjælden 
  (Glessin 
  1873). 
  

  

  