﻿99 
  

  

  og 
  tydelig 
  markerede, 
  brune 
  Tilvækstlinier 
  (7 
  — 
  8 
  paa 
  de 
  største 
  Eksemplarer). 
  Højden 
  

   af 
  Skallen 
  er 
  altid 
  ringe 
  i 
  Forhold 
  til 
  Længden 
  (Forholdet 
  er 
  2,3 
  — 
  2,5). 
  — 
  Langt 
  hyp- 
  

   pigere 
  er 
  Eksemplarer, 
  der 
  har 
  et 
  ejendommeligt, 
  firskaarent 
  Udseende 
  (Tavle 
  5, 
  Fig. 
  3 
  — 
  7) 
  

   (longiroslris 
  Z. 
  Rossm. 
  Icon. 
  Nr. 
  200). 
  Hos 
  disse 
  er 
  Formen 
  rhombedannet, 
  undertiden 
  

   endog 
  trapezoedrisk 
  (Fig. 
  8) 
  med 
  parallel 
  Over- 
  og 
  Underrand 
  og 
  meget 
  lang 
  bageste 
  

   Del. 
  Forholdet 
  mellem 
  bageste 
  og 
  forreste 
  Halvdel 
  er 
  3,5. 
  Ved 
  det 
  bageste 
  Dorsal- 
  

   hjørne 
  bøjer 
  Skalranden 
  meget 
  brat 
  nedefter, 
  under 
  en 
  Vinkel 
  med 
  Rygkanten 
  paa 
  

   140 
  — 
  150°. 
  Da 
  Skallens 
  Længdeakse 
  tillige 
  ligger 
  meget 
  nær 
  ved 
  Skallens 
  Underrand, 
  

   kommer 
  »Næbspidsen« 
  omtrent 
  til 
  at 
  ligge 
  i 
  Underrandens 
  Forlængelse 
  eller 
  kun 
  lidt 
  

   over 
  denne. 
  Fra 
  den 
  langstrakt 
  rhomboedriske 
  Form 
  findes 
  nu 
  jævn 
  Overgang 
  til 
  

   de 
  med 
  »Næb« 
  forsynede 
  (»geschnabelte«) 
  Former 
  (Tavle 
  5, 
  Fig. 
  9 
  — 
  12, 
  Tavle 
  6, 
  Fig. 
  

   1 
  — 
  5), 
  hvor 
  Underranden 
  i 
  den 
  bageste 
  Halvdel 
  bliver 
  buet, 
  og 
  hvor 
  hele 
  den 
  bageste 
  

   Skaldel 
  bøjes 
  nedefter; 
  samtidig 
  plejer 
  Vinkelen 
  ved 
  det 
  bageste 
  Dorsalhjørne 
  at 
  ud- 
  

   viskes, 
  saaledes 
  at 
  Rygkanten 
  i 
  en 
  jævn 
  Bue 
  gaar 
  over 
  i 
  Bagranden. 
  Der 
  findes 
  Indi- 
  

   vider 
  med 
  kort 
  og 
  med 
  meget 
  langt 
  Næb. 
  Saadanne 
  Former 
  kendes 
  ogsaa 
  fra 
  andre 
  

   Søer 
  (U. 
  arca 
  Held 
  og 
  platyrhynchus 
  Rossm. 
  fra 
  sydtyske 
  og 
  schweiziske 
  Søer); 
  de 
  blev 
  

   længe 
  betragtet 
  som 
  Former, 
  der 
  var 
  særegne 
  for 
  Søer 
  med 
  stærkt 
  bevæget 
  Vand; 
  de 
  

   skal 
  dog 
  ogsaa 
  kunne 
  forekomme 
  paa 
  Steder, 
  hvor 
  der 
  er 
  fuldkommen 
  Ro 
  i 
  Vandet, 
  

   f. 
  Eks. 
  som 
  Reaktionsform 
  af 
  den 
  i 
  Dyndbund 
  levende 
  U. 
  limosus 
  Nilss. 
  (Rossm. 
  Icon. 
  

   N. 
  F. 
  6. 
  Bd. 
  Nr. 
  1024 
  — 
  27). 
  Disse 
  med 
  nedadbøjeet 
  Næb 
  forsynde 
  Former 
  fra 
  Furesøen 
  

   har 
  altid 
  en 
  stor 
  Del 
  af 
  Skallen 
  ragende 
  op 
  over 
  Bunden, 
  og 
  denne 
  frie 
  Del 
  er 
  da 
  over- 
  

   trukket 
  med 
  et 
  tykt 
  Lag 
  Kalk 
  (Tavle 
  6, 
  Fig. 
  1, 
  2) 
  og 
  har 
  ofte 
  en 
  tyk 
  Bevoksning 
  af 
  traad- 
  

   formede 
  Alger 
  (Tavle 
  5, 
  Fig. 
  12). 
  Maaske 
  har 
  disse 
  ved 
  at 
  dække 
  for 
  Ind- 
  og 
  Udstrøm- 
  

   ningsaabningerne 
  direkte 
  eller 
  indirekte 
  pirret 
  Kapperanden, 
  saaledes 
  at 
  Væksten 
  af 
  

   Skallen 
  bagtil 
  blev 
  stærk 
  og 
  unormal. 
  At 
  Algebevoksningerne 
  kan 
  fremkalde 
  lignende 
  

   ejendommelige, 
  men 
  endnu 
  mere 
  udprægede 
  Former, 
  er 
  vist 
  af 
  Dr. 
  Kobelt. 
  

  

  Fra 
  den 
  firskaarne, 
  rhomboedriske 
  samt 
  fra 
  den 
  typiske 
  Form 
  er 
  der 
  Overgang 
  

   til 
  en 
  fjerde 
  Form, 
  repræsenteret 
  ved 
  mindre, 
  tykke, 
  brede 
  og 
  korte, 
  mere 
  ovale 
  Indi- 
  

   vider 
  (Tavle 
  6, 
  Fig. 
  6); 
  disse 
  er 
  dog 
  ret 
  sjældne. 
  — 
  Hos 
  de 
  sidst 
  omtalte 
  Former 
  er 
  Farven 
  

   morkere, 
  brunlig. 
  

  

  Hængslet 
  er 
  hos 
  alle 
  4 
  Former 
  typisk, 
  med 
  ringe 
  udviklet 
  bageste 
  Laastand 
  i 
  ven- 
  

   stre 
  Skal. 
  

  

  Unio 
  tumidus 
  Retz. 
  (T. 
  7; 
  T. 
  8, 
  Fig. 
  1—7). 
  

  

  Dette 
  er 
  Furesøens 
  mest 
  almindelige 
  Unio. 
  Den 
  er 
  taget 
  paa 
  saa 
  godt 
  som 
  alle 
  

   Lokaliteter 
  fra 
  9 
  — 
  10 
  m 
  og 
  indefter, 
  ofte 
  i 
  ret 
  stort 
  Antal 
  (20 
  — 
  60 
  Stk.) 
  paa 
  hver 
  Sta- 
  

   tion. 
  - 
  - 
  Unio-Skaller, 
  hele 
  og 
  Brudstykker, 
  er 
  overordentlig 
  almindelige 
  i 
  Søen, 
  særlig 
  

   i 
  et 
  Bælte 
  fra 
  3 
  å 
  4 
  til 
  13(15) 
  m. 
  Ofte 
  er 
  de 
  fundet 
  i 
  ret 
  stort 
  Antal 
  uden 
  for 
  de 
  levende 
  

   Dyrs 
  Omraade, 
  nemlig 
  paa 
  10 
  — 
  13(15) 
  m; 
  paa 
  disse 
  Steder 
  er 
  de 
  ofte 
  kridtagtige 
  eller 
  

   omdannet 
  til 
  Brunjærnsten. 
  

  

  Artens 
  Variation 
  er 
  ret 
  betydelig. 
  Den 
  typiske, 
  meget 
  langstrakte 
  Form 
  (saaledes 
  

   som 
  den 
  kendes 
  fra 
  Lundehussøen, 
  Pfeiffer 
  1821 
  — 
  28, 
  Taf. 
  VII, 
  Fig. 
  3) 
  er 
  ikke 
  taget 
  

   i 
  Furesoen 
  1 
  ), 
  ejheller 
  den 
  høje, 
  forholdsvis 
  korte 
  Form 
  (Geyer 
  1909, 
  T. 
  XV, 
  Fig. 
  4 
  — 
  6), 
  

  

  ') 
  I 
  1914 
  fandt 
  jeg 
  dog 
  et 
  Eksemplar 
  (Tavle 
  VIII, 
  Fig. 
  6), 
  der 
  ligner 
  den 
  en 
  Del, 
  men 
  paa 
  

   anden 
  Side 
  ogsaa 
  har 
  Træk 
  fælles 
  med 
  U. 
  conus 
  Spengl. 
  

  

  13* 
  

  

  