﻿101 
  

  

  Skaldel 
  og 
  ved 
  sin 
  indadbuede 
  Underrand. 
  Mindre 
  høje, 
  langstrakte 
  Individer 
  med 
  

   grongule 
  Skaller 
  forekommer 
  ogsaa. 
  

  

  Man 
  finder 
  endvidere 
  anderledes 
  udseende 
  Individer, 
  f. 
  Eks. 
  med 
  ganske 
  vindskæve, 
  

   usymmetriske 
  Skaller 
  (Tavle 
  8, 
  Fig. 
  4). 
  Saadanne 
  enkeltvis 
  forekommende 
  Eksem- 
  

   plarer 
  maa 
  betragtes 
  som 
  Monstrositeter. 
  Efter 
  al 
  Sandsynlighed 
  har 
  disse 
  siddet 
  inde- 
  

   klemt 
  mellem 
  Sten. 
  

  

  Anodonia 
  cygnea 
  L. 
  [= 
  mulabilis 
  Clessin] 
  (Tavle 
  5, 
  Fig. 
  9 
  — 
  10 
  ; 
  

   Tavle 
  8, 
  Fig. 
  8—10). 
  

  

  Af 
  de 
  i 
  Furesoen 
  forekommende 
  Individer 
  kan 
  de 
  fleste 
  henregnes 
  til 
  Formen 
  

   macula 
  Shepp. 
  (= 
  maculala). 
  Furesøformen 
  er 
  af 
  Mørch 
  (1863, 
  pag. 
  351) 
  bestemt 
  saa- 
  

   ledes, 
  og 
  den 
  svarer 
  ogsaa 
  ganske 
  til 
  en 
  Fig., 
  givet 
  af 
  Locard 
  (1893, 
  pag. 
  304, 
  Fig. 
  292), 
  

   der 
  bærer 
  denne 
  Betegnelse, 
  samt 
  til 
  Bourguignats 
  Beskrivelse 
  (1880 
  — 
  81, 
  pag. 
  285). 
  

   Skallen 
  har 
  et 
  ret 
  karakteristisk 
  Udseende. 
  Den 
  er 
  rhombef 
  ormet, 
  med 
  høj, 
  fortil 
  stærkt 
  

   skraanende 
  Overrand, 
  der 
  danner 
  en 
  udpræget 
  Vinkel 
  med 
  Bagranden. 
  Denne 
  Vinkels 
  

   Spids 
  rager 
  stærkt 
  frem 
  og 
  er 
  beliggende 
  omtrent 
  lige 
  langt 
  fra 
  For- 
  og 
  Bagranden, 
  saa- 
  

   ledes 
  at 
  Skallen 
  faar 
  sin 
  storste 
  Hojde 
  omtrent 
  paa 
  Midten. 
  Skjoldet 
  er 
  højt 
  og 
  stærkt 
  

   sammentrykt. 
  Hvirvlerne 
  ligger 
  langt 
  fortil, 
  og 
  den 
  forreste 
  Del 
  af 
  Skallen 
  indtil 
  disse 
  

   er 
  derfor 
  ganske 
  kort 
  og 
  afrundet. 
  - 
  - 
  Furesø-Eksemplarerne 
  danner 
  en 
  Mellemform 
  

   mellem 
  A. 
  anaiina 
  L. 
  og 
  A. 
  lacustrina 
  Cless., 
  men 
  nærmer 
  sig 
  maaske 
  snarere 
  til 
  den 
  første, 
  

   idet 
  de 
  ikke 
  har 
  faaet 
  saa 
  tykke 
  Skaller 
  og 
  den 
  særlige 
  Udformning, 
  der 
  karakteriserer 
  

   A. 
  lacustrina 
  Cless. 
  fra 
  de 
  bayerske 
  Søer 
  (Clessin 
  1884, 
  Fig. 
  359). 
  For 
  Besten 
  er 
  Furesø- 
  

   Anodonterne 
  ikke 
  uforanderlige, 
  idet 
  der 
  fra 
  den 
  høje, 
  typiske 
  macu/a-Form 
  (Fig. 
  8) 
  

   findes 
  jævn 
  Overgang 
  gennem 
  ovale 
  Individer 
  (Fig. 
  9) 
  til 
  meget 
  langstrakte 
  Eksem- 
  

   plarer 
  (Fig. 
  10), 
  svarende 
  til 
  Buchners 
  A. 
  lacustrina 
  oviformis 
  longirostris 
  (B. 
  1900, 
  

   Taf. 
  IV, 
  Fig. 
  9). 
  Desuden 
  findes 
  der 
  Overgangsformer 
  til 
  A.piscinalis 
  Nils. 
  1 
  ). 
  Ejen- 
  

   dommeligt 
  for 
  alle 
  Furesøanodonterne 
  er 
  den 
  ringe 
  Størrelse. 
  Det 
  største 
  Individ 
  (f. 
  

   macula), 
  jeg 
  har 
  taget, 
  maaler 
  68 
  mm 
  i 
  Længden, 
  45 
  mm 
  i 
  Højden 
  og 
  24 
  mm 
  i 
  Tykkelse. 
  

  

  Næsten 
  paa 
  alle 
  Stationer, 
  hvor 
  der 
  ved 
  Skrabning 
  er 
  taget 
  Unio, 
  er 
  ogsaa 
  fundet 
  

   Anodonter, 
  dog 
  aldrig 
  i 
  særlig 
  stort 
  Antal, 
  højst 
  13 
  — 
  16 
  paa 
  hver 
  Station. 
  I 
  Store 
  Kalv 
  

   under 
  Characee-Bevoksningerne 
  er 
  taget 
  meget 
  faa 
  Individer, 
  og 
  det 
  samme 
  er 
  Tilfældet 
  

   paa 
  enkelte 
  andre 
  Steder 
  af 
  Søen, 
  nemlig 
  paa 
  Sydkysten 
  og 
  syd 
  for 
  Fiskebæk 
  paa 
  8%— 
  

   11 
  m. 
  Ydergrænsen 
  maa 
  sættes 
  til 
  10 
  — 
  11 
  m. 
  Hele 
  Skaller 
  og 
  Fragmenter 
  er 
  mange 
  

   Steder 
  skrabet 
  i 
  stor 
  Mængde, 
  ligesom 
  l/m'o-Skallerne 
  indenfor 
  et 
  Bælte 
  paa 
  4 
  — 
  13(15) 
  m. 
  

  

  Sphærium 
  corneum 
  L. 
  (Tavle 
  6, 
  Fig. 
  15,16). 
  

  

  Kun 
  i 
  Store 
  Kalv 
  har 
  jeg 
  taget 
  Sphærium 
  med 
  Skraberen, 
  i 
  Dybder 
  paa 
  2 
  — 
  4(5) 
  m, 
  

   aldrig 
  dog 
  i 
  stor 
  Mængde 
  (højst 
  20 
  Stk.). 
  Paa 
  Bredden, 
  hvor 
  der 
  er 
  Læ 
  og 
  Dyndbund, 
  

   er 
  den 
  hyppigere, 
  f. 
  Eks. 
  ved 
  Frederiksdal 
  og 
  Fiskebæk. 
  Den 
  almindeligste 
  Form 
  synes 
  

   mig 
  at 
  være 
  inamillanum 
  Westld., 
  dog 
  angiver 
  A. 
  C. 
  Johansen 
  (1899) 
  ogsaa 
  scaldianum 
  

   Norm. 
  og 
  H. 
  Sell 
  var. 
  nucleus 
  Stud. 
  De 
  tomme 
  Skaller 
  findes 
  sjælden 
  i 
  Sigteprøverne. 
  

   Fra 
  6 
  Stationer 
  (2 
  — 
  9 
  m) 
  haves 
  den 
  typiske 
  Form 
  og 
  var. 
  mamillanum, 
  men 
  kun 
  i 
  enkelte 
  

  

  M 
  Lignende 
  Overgangsformer 
  er 
  fundet 
  af 
  O. 
  Buchner. 
  En 
  Oversigt 
  over 
  Variationen 
  hos 
  

   Arwdonta 
  gives 
  i 
  hans 
  udmærkede 
  Arbejde, 
  Side 
  204. 
  

  

  