﻿168 
  

  

  Artsfattigdommen 
  i 
  de 
  baltiske 
  Søers 
  profunde 
  Region, 
  et 
  Fænomen, 
  der 
  

   bliver 
  saa 
  meget 
  mere 
  iøjnefaldende, 
  naar 
  det 
  sammenbgnes 
  med 
  Forholdene 
  i 
  de 
  

   alpine 
  Søer 
  og 
  andre 
  store 
  Søers 
  som 
  Vatterns? 
  Hvorfor 
  er 
  i 
  de 
  førstnævnte 
  det 
  

   litorale 
  Faunaelement 
  i 
  saa 
  høj 
  Grad 
  tilbagetrængt? 
  Det 
  er, 
  som 
  om 
  der 
  i 
  de 
  bal- 
  

   tiske 
  Søer 
  er 
  en 
  eller 
  anden 
  Faktor, 
  der 
  hindrer 
  dette 
  Dyreliv 
  i 
  at 
  bemægtige 
  sig 
  

   Søbunden 
  udover 
  en 
  vis 
  Dybde 
  (c. 
  15 
  m), 
  medens 
  der 
  i 
  de 
  store 
  og 
  dybe 
  Søer 
  ingen 
  

   Vanskeligheder 
  i 
  saa 
  Henseende 
  er 
  til 
  Stede. 
  

  

  Længe 
  var 
  det 
  mig 
  en 
  Gaade, 
  hvilken 
  Faktor 
  det 
  var, 
  der 
  her 
  gjorde 
  sin 
  Ind- 
  

   flydelse 
  gældende. 
  At 
  Temperaturforhold 
  og 
  Vandets 
  Gennemsigtighed 
  direkte 
  skulde 
  

   kunne 
  øve 
  deres 
  Indflydelse 
  paa 
  denne 
  Fauna, 
  der 
  levede 
  mer 
  eller 
  mindre 
  nedgravet 
  

   i 
  de 
  dybere 
  Søbundes 
  Dyndaflejringer, 
  ansaa 
  jeg 
  ikke 
  for 
  sandsynligt. 
  Det 
  var 
  først, 
  

   da 
  de 
  thcrmisk-kemiske 
  Undersøgelser 
  af 
  Bronsted 
  og 
  W.-L. 
  forelaa 
  (1912), 
  at 
  man 
  

   syntes 
  at 
  rykke 
  Gaadens 
  Løsning 
  et 
  Skridt 
  nærmere. 
  De 
  kemiske 
  Undersøgelser 
  gav 
  

   nemlig 
  det 
  paa 
  den 
  Tid 
  ganske 
  uventede 
  Resultat, 
  at 
  der 
  i 
  Sommeren 
  og 
  Efter- 
  

   aarsmaanederne 
  hersker 
  en 
  meget 
  stor 
  Iltmangel 
  paa 
  Bunden 
  af 
  Søen. 
  

   Den 
  er 
  ikke 
  mere 
  end 
  x 
  /s 
  — 
  x 
  / 
  6 
  af 
  Iltmængden 
  i 
  Overfladen. 
  Det 
  laa 
  nu 
  nær 
  at 
  for- 
  

   mode, 
  at 
  det 
  er 
  denne 
  yderst 
  ringe 
  Iltmængde 
  (ned 
  til 
  1.05 
  cm 
  i 
  Litr.), 
  som 
  maatte 
  

   være 
  en 
  Hindring 
  for 
  mange 
  Dyr 
  i 
  at 
  rykke 
  ud 
  og 
  tage 
  de 
  dybere 
  Søbunde 
  i 
  Besiddelse. 
  

  

  Det, 
  det 
  nu 
  gjaldt 
  om, 
  var 
  at 
  faa 
  at 
  vide, 
  hvor 
  stor 
  Iltmængden 
  var 
  ude 
  over 
  

   Dybet 
  i 
  de 
  store 
  og 
  meget 
  dybe 
  Søer 
  (Lac 
  Leman, 
  Vierwaldståtterso, 
  Vattern), 
  hvis 
  

   Bundfauna 
  i 
  Sammenligning 
  med 
  vore 
  Søers 
  var 
  saa 
  overordentlig 
  rig. 
  Løselig 
  maatte 
  

   man 
  jo 
  vente, 
  at 
  var 
  der 
  ikke 
  Ilt 
  nok 
  paa 
  Bunden 
  af 
  Søer 
  paa 
  40 
  m 
  Dyb, 
  maatte 
  

   der 
  være 
  endnu 
  mindre 
  paa 
  Soer 
  med 
  2 
  — 
  300 
  m 
  Dyb. 
  Her 
  svigtede 
  Literaturen 
  imid- 
  

   lertid 
  ganske. 
  Det 
  var 
  i 
  1910 
  — 
  11 
  ikke 
  muligt 
  at 
  vise, 
  at 
  de 
  baltiske 
  Søers 
  svagt 
  

   udviklede 
  profunde 
  Fauna 
  skyldtes 
  Sommerhalvaarets 
  ringe 
  Iltmængde 
  over 
  Søbunden, 
  

   ikke 
  heller 
  at 
  en 
  eventuel 
  stor 
  Iltmængde 
  var 
  Betingelse 
  for, 
  at 
  Faunaen 
  kunde 
  erobre 
  

   de 
  dybeste 
  Sobunde 
  i 
  de 
  store 
  alpine 
  Søer, 
  i 
  Vattern 
  etc. 
  

  

  Forholdene 
  stiller 
  sig 
  nu 
  (1916) 
  bedre, 
  dog 
  er 
  Undersøgelserne 
  endnu 
  ikke 
  fort 
  

   saa 
  langt 
  ud, 
  som 
  ønskeligt 
  var. 
  Underlig 
  nok 
  er 
  endnu 
  den 
  Dag 
  i 
  Dag 
  Furesø 
  den 
  

   eneste 
  Sø, 
  hvor 
  vi 
  samtidig 
  har 
  et 
  nogenlunde 
  Kendskab 
  baade 
  til 
  de 
  kemiske 
  Processers 
  

   Gang 
  et 
  Aar 
  igennem 
  og 
  til 
  Bundfaunaen. 
  Hverken 
  fra 
  Genfersø, 
  Vierwaldståtterso, 
  

   Brienzer- 
  og 
  Thunersø, 
  Luganerso, 
  eller 
  Vattern, 
  hvis 
  Bundfauna 
  nu 
  er 
  nøje 
  kendt, 
  

   foreligger 
  chemiske 
  Undersøgelser 
  over 
  Sovandet 
  baseret 
  som 
  i 
  Furesø 
  paa 
  Analyser, 
  

   anstillede 
  i 
  to 
  Aar 
  med 
  c. 
  3 
  — 
  4 
  Ugers 
  Mellemrum. 
  Der 
  foreligger 
  kun 
  enkelte 
  Prøver, 
  

   men 
  disse 
  peger 
  ganske 
  vist 
  alle 
  i 
  den 
  rigtige 
  Retning. 
  Ekman 
  angiver, 
  at 
  Iltmængden 
  

   i 
  Vattern 
  over 
  Bunden 
  paa 
  118 
  m 
  13 
  / 
  9 
  1912 
  var 
  8.71. 
  Naar 
  vi 
  hermed 
  sammenligner 
  

   Iltmængden 
  12 
  / 
  9 
  1906 
  og 
  1B 
  / 
  9 
  1909 
  i 
  Furesø 
  og 
  bemærker, 
  at 
  den 
  da 
  henholdsvis 
  er 
  

   1.05 
  og 
  2.75, 
  ser 
  vi, 
  at 
  der 
  er 
  en 
  meget 
  stor 
  Forskel 
  i 
  Iltmængen 
  paa 
  Bunden 
  af 
  

   Furesø 
  og 
  Vattern. 
  

  

  Respirationsbetingelserne 
  paa 
  sidstnævnte 
  Sted 
  maa 
  være 
  langt 
  gunstigere 
  end 
  

   paa 
  Furesøens 
  Bund. 
  Enkelte 
  Prøver 
  fra 
  Genfersø 
  viser 
  det 
  samme: 
  Her 
  var 
  efter 
  

   Delebecque 
  Iltmængden 
  14 
  / 
  8 
  1898 
  6.59. 
  Ogsaa 
  Hoppe 
  Seylers 
  Prøve 
  af 
  Iltmængden 
  

   i 
  Bodensø 
  15 
  / 
  9 
  1892 
  i 
  245 
  m 
  viser 
  et 
  lignende 
  Resultat: 
  Iltmængden 
  6.68. 
  Det 
  synes 
  

   af 
  disse 
  enkelte 
  Prøver 
  at 
  fremgaa, 
  at 
  i 
  disse 
  store, 
  dybe 
  Soer 
  er 
  Iltmængden 
  ved 
  

  

  