﻿173 
  

  

  forholder 
  sig 
  med 
  Kulsyremængden 
  til 
  de 
  forskellige 
  Aarstider 
  ude 
  over 
  de 
  store 
  Søers 
  

   største 
  Dyb. 
  

  

  Der 
  kan 
  maaske 
  være 
  Grund 
  til 
  at 
  tilføje, 
  at 
  fornylig 
  (1915) 
  har 
  Juday 
  som 
  den 
  

   første 
  undersøgt 
  Iltforholdene 
  i 
  tropiske 
  (centralamerikanske) 
  Ferskvande. 
  Søerne 
  er 
  

   beliggende 
  i 
  Guatemala 
  og 
  San 
  Salvador. 
  Forholdene 
  viste 
  sig 
  her 
  at 
  være 
  noget 
  

   lignende 
  som 
  i 
  de 
  tempererede 
  Søer. 
  Ilten 
  maa 
  i 
  de 
  lavere 
  Søer 
  formodes 
  ganske 
  at 
  

   opbruges 
  i 
  Vandlagene 
  nær 
  Bunden; 
  i 
  den 
  dybe 
  Lake 
  Atitlan 
  (Maximaldyb 
  322 
  m) 
  

   var 
  Forskellen 
  i 
  Iltmængden 
  ved 
  Bund 
  og 
  Overflade 
  kun 
  ringe. 
  Af 
  stor 
  Interesse 
  er 
  

   Juday's 
  Paavisning 
  af, 
  at 
  Iltmængden 
  i 
  de 
  tropiske 
  Søer 
  i 
  det 
  hele 
  i 
  alle 
  Dybder 
  var 
  

   betydelig 
  mindre 
  end 
  i 
  de 
  af 
  ham 
  undersøgte 
  nordamerikanske 
  tempererede 
  Søer. 
  Han 
  

   angiver 
  saaledes, 
  at 
  i 
  den 
  tempererede 
  Sø 
  Seneca 
  lake 
  var 
  Iltmængden 
  i 
  Overfladen 
  

   6 
  Procent 
  over 
  Mætningspunktet, 
  medens 
  den 
  i 
  den 
  tropiske 
  Sø, 
  Atitlan 
  Lake, 
  var 
  hen- 
  

   imod 
  13 
  Procent 
  under 
  Mætningspunktet. 
  Ganske 
  mærkelig 
  lyder 
  en 
  Angivelse 
  af 
  

   Downes 
  (1911 
  p. 
  133) 
  om, 
  at 
  Vandet 
  i 
  Beservoirerne 
  i 
  Panama-Kanal-Zonen 
  hele 
  Aaret 
  

   igennem 
  var 
  lagdelt, 
  og 
  at 
  der 
  hele 
  Aaret 
  igennem 
  i 
  en 
  Dybde 
  af 
  kun 
  3 
  m 
  praktisk 
  

   talt 
  ikke 
  var 
  opløst 
  Ilt 
  til 
  Stede. 
  

  

  Den, 
  der 
  i 
  en 
  Aarrække 
  har 
  studeret 
  den 
  tempererede 
  Zones 
  Søer 
  og 
  fulgt 
  med 
  

   i, 
  hvad 
  der 
  er 
  skrevet 
  om 
  arktiske 
  og 
  tropiske 
  Søer, 
  kan 
  ikke 
  frigøre 
  sig 
  for 
  den 
  Op- 
  

   fattelse, 
  at 
  vor 
  Jordklodes 
  rigeste 
  lacustrine, 
  lavere 
  Dyreliv 
  findes 
  i 
  de 
  tempererede 
  

   Søer. 
  Om 
  de 
  tropiske 
  Søers 
  Dyreliv 
  er 
  det 
  vel 
  i 
  Øjeblikket 
  vanskeligt 
  at 
  danne 
  sig 
  

   nogen 
  Forestilling; 
  ud 
  fra 
  vort 
  nuværende 
  Kendskab 
  synes 
  den 
  Opfattelse 
  dog 
  beret- 
  

   tiget, 
  at 
  den 
  tropiske 
  Zones 
  uendelige 
  Bigdom 
  paa 
  Arter 
  og 
  disses 
  luxuriøse 
  Udstyr 
  

   i 
  mindre 
  Grad 
  gælder 
  Ferskvandfaunaen 
  end 
  Havets 
  og 
  Landjordens 
  Fauna. 
  Man 
  

   finder 
  ogsaa 
  denne 
  Opfattelse 
  fremsat 
  i 
  Bejsebeskrivelser. 
  Vil 
  en 
  Fremtid 
  vise, 
  at 
  den 
  

   er 
  rigtig, 
  er 
  den 
  Forklaring 
  da 
  ikke 
  nærliggende, 
  at 
  ligesom 
  de 
  slette 
  Ernæringsforhold 
  

   sætter 
  en 
  Grænse 
  for 
  Livets 
  rige 
  Udfoldelse 
  i 
  arktiske 
  Søer, 
  er 
  det 
  de 
  slette 
  Bespira- 
  

   tionsforhold 
  i 
  de 
  tropiske 
  Søer, 
  betinget 
  af 
  disses 
  høje 
  Temperatur 
  og 
  af, 
  at 
  Ilten 
  

   bruges 
  til 
  Dekompositionen 
  af 
  de 
  uhyre 
  Masser 
  af 
  organisk 
  Materiale, 
  der 
  foraarsager,. 
  

   at 
  Ferskvandets 
  Dyreliv 
  i 
  Troperne 
  ikke 
  naar 
  den 
  enorme 
  Frodighed, 
  som 
  iøvrigt 
  

   kendetegner 
  Tropelandene? 
  

  

  Naar 
  man 
  med 
  de 
  her 
  publicerede 
  Studier 
  og 
  med 
  Blegvad's 
  smukke 
  Arbejde 
  

   over 
  Nærings- 
  og 
  Ernæringsforholdene 
  hos 
  Havbundens 
  Dyreliv 
  (1914) 
  for 
  Øje 
  be- 
  

   tragter 
  vore 
  Sobundes 
  profunde 
  Dyreliv, 
  bliver 
  man 
  slaaet 
  af, 
  hvor 
  uendelig 
  fattige 
  

   de 
  ferske 
  Vandes 
  Søbunde 
  er. 
  Mest 
  ejendommeligt 
  synes 
  det 
  mig 
  at 
  være, 
  at 
  disse 
  

   selv 
  i 
  de 
  største 
  og 
  dybeste 
  europæiske 
  Søer, 
  naar 
  man 
  ser 
  bort 
  fra 
  et 
  Par 
  enkelte 
  

   Amfipoder 
  og 
  Isopoder, 
  næsten 
  udelukkende 
  befolkes 
  af 
  lutter 
  mikroskopiske 
  eller 
  

   ganske 
  smaa 
  Organismer. 
  Kun 
  i 
  Søer, 
  der 
  raader 
  over 
  Dybder 
  paa 
  over 
  600 
  m 
  

   (Bajkai, 
  Tanganyika), 
  viser 
  der 
  sig 
  store 
  Former 
  (Amfipoder, 
  prosobranche 
  Snegle 
  o. 
  a.). 
  

   Ikke 
  mindre 
  mærkeligt 
  er 
  det, 
  at 
  Faunaen 
  paa 
  de 
  dybe 
  Søbunde 
  i 
  saa 
  overordentlig 
  

   ringe 
  Grad 
  er 
  tilpasset 
  til 
  at 
  indfange 
  den 
  Næringsregn, 
  der 
  fra 
  oven 
  gennem 
  Vand- 
  

   lagene 
  drysser 
  ned 
  til 
  dem. 
  Alle 
  Organismer 
  med 
  Fangkroner 
  mangler 
  næsten 
  ganske; 
  

   den 
  eneste 
  Undtagelse 
  er 
  Fredericella, 
  som 
  i 
  de 
  baltiske 
  Søer 
  kun 
  er 
  paavist 
  i 
  Litoral- 
  

   regionen, 
  men 
  som 
  er 
  alm. 
  paa 
  Bunden 
  af 
  de 
  store 
  Schweizersøer 
  og 
  i 
  Vattern. 
  Snabel- 
  

   dannelser 
  skikkede 
  til 
  at 
  sluge 
  Bundens 
  Dctritus, 
  Følere 
  der 
  kan 
  lægges 
  henover 
  Sø- 
  

  

  