24 T. THORELL, 



Sättet, huru spermatophorerna fästas, är mig obekant. Det 5:te benparet, som af 

 Diaptomus castor begagnas för att öfverföra spermatophoren till honans genitalöppning, kan 

 säkerligen ej af Notodelphyiderna härtill användas, emedan det hos dem är alltför rudi- 

 mentärt och oftast beläget långt framom genitalflikarna (I. 1 -T; VI. 8 P. p.). Troligtvis 

 fästas de vid sjelfva utträdandet ur spermatophorrummet derigenom, att hanen trycker 

 ventralsidan af l:sta abdominalsegmentet mot samma del af honans kropp; åtminstone 

 låter detta antagande lätt förena sig med den ställning, hvari jag fann den omnämnde 

 hanen vid honans hudömsning. 



Det synes, som skulle parningen kunna försiggå äfven sedan honan uppnått sin fulla 

 storlek och har matrix full med hgg: jag har nämligen funnit en sådan hona af D. auritus, 

 som genom närvaron af tvenne spermatophorer och de nästan fullt utvecklade äggen vi- 

 sade, att hon långt förut blifvit befruktad, men på hvars abdomen en hane åter fasthakat 

 sig, hvilken dock snart lemnade sin plats. Äfven på abdomen af en lika utvecklad hona 

 af D. pulex har jag sett en hane för en kort tid fästad. Att hos åtminstone denna art 

 parningen upprepas, synes redan deraf, att man på dess honor, såsom jag ofvanföre om- 

 nämnt, ofta finner fyra spermatophorer, mera sällan endast två. 



Utom hos dessa båda arter, D. auritus och pulex, äfvensom hos D. gibber, har jag 

 observerat spermatophorer vid honans genitalöppning hos Botachus cylindratus (IX. 12 Sj). 

 Hos alla utgöras de af aflånga, bönformiga, hoptryckta, genomskinliga kapslar, från hvilkas 

 ena ända ett fint rör utgår, medelst hvilket de fästas i vulvan. Deremot har jag aldrig 

 hos någon art af slägtet Notodelphys funnit honan bära spermatophorer, hvilket förmodli- 

 gen beror derpå, att de affalla straxt efter parningen, och icke, såsom hos de föregående, 

 förblifva qvarsittande. Hanarne af detta slägte, Notodelphys, skilja sig från Doropygus- 

 hanarne derigenom, att l:sta parets antenner (icke blott den ena, såsom hos Diaptomus 

 castor) äro ombildade till ett slags griporganer, tjenliga att vid parningen fatta honan: 

 nästsista leden är genom ett slags ginglymus-articulation förenad med den närmast före- 

 gående, så att de båda yttersta kunna slås om framåt mot antennernas öfriga leder me- 

 delst en stark, groft tvärstrimmig muskel inuti dessa (IV. 5 «j). Såväl härigenom, som 

 genom byggnaden af de manliga könsorganerna öfverhufvud, stå Notodelphyiderna närmare 

 slägtet Cyclops än Diaptomus, med hvilket sednare slägte de i öfrigt, enligt livad redan är 

 nämnt, synas vara närmast beslägtade, men hos hvilket hithörande delar, såsom bekant är, 

 visa en vida mer komplicerad byggnad. 



Hvad beträffar hithörande djurs utveckling, så ha vi redan anmärkt, att ungarne sy- 

 nas komma närmast ungarne eller larverna af slägtet Diaptomus. Hos Doropygus pulex, 

 t. ex., äro de af en kort oval gestalt, med ett öga af samma byggnad, som hos de full- 

 växta, ett par tvåledade antenner och två par klufna ben, på hvilka den främre, större 

 grenen synes ha fyra, den bakre endast två leder. Såväl antenner, som ben äro i och 

 mot spetsen försedda med några få långa borst. 



Så snart de börja visa sig inuti Ascidierna, hafva de redan erhållit alla de väsendtliga 

 karakterer, som tillkomma slägtet och till och med arten. Isynnerhet äro mundelarne 

 mycket lika dem hos det fullt utbildade djuret. De yngsta individer, jag sålunda påträf- 

 fat, hafva tillhört slägtet Notodelphys, isynnerhet N. Allmanni (I. 1. $\; II. 1. cc ) och M 

 ccerulea, och hafva endast haft en längd af l — 1 millimeter, under det att de fullvuxna dju- 

 ren af dessa arter äro omkring 2 (c?) eller 3 — 5 ($) millimeter i längd. Honans thoracal- 



