(87) A. Bofill i F. Haas 463 



Maluquer); (Aguilar- Amat), 7 exemplars; (Marcet, Serradell, 

 Faura); (Haas), molts exemplars. 



Sobre Mura (Bofill), molts exemplars. 



Els nombrosos exemplars consultats ens permeten reconèixer 

 l'afinitat d'aquesta Hèlix amb la precedent, ja que es passa 

 per transicions des de formes extremament carenades qual 

 carena forma com un cordó, a altres que ofereixen sols una 

 angulositat en la última volta i devegades en la terminació 

 d'aquesta, ço que recorda la barcinensis, de què acabem de 

 tractar. Pot dir-se que, en cert concepte, montserratensis és, 

 respecte de barcinensis, lo que montsicciana és respecte de -pa- 

 llaresica. (Vegi's Treb. Mus. Ciènc. Nat. Barcelona, X (1920), 

 p. 23, làm. 2, figs. 13-25). 



Ja hem dit que és notable la variabilitat de H. montserra- 

 tensis respecte de la carena; lo mateix pot dir-se del diàmetre 

 i de l'altura. Nostres exemplars de Montserrat varien entre 

 diàm. 12 i 9 i alt. 5 i 7 mil. — Els de Sant Llorenç del Munt, 

 que, en general, són més deprimits superiorment que els de 

 Montserrat, varien entre diàm. n a 7 i alt. 4 a 6 mil. A més 

 difereixen dels de Montserrat per l'estriació de la part supe- 

 rior, que és menys densa,, menys regular i més accentuada, 

 oferint les estries un aspecte capil•laci, ço que estableix una 

 transició de montserratensis típica a betulonensis de la que ens 

 ocuparem tot seguit. 



Les figs. 1-10 de la làm. 2 representen quatre exemplars 

 de Montserrat que mostren els extrems de variabilitat respecte 

 les dimensions i la carena. 



Els originals de les figs. n-13 procedeixen de Sant Llorenç 

 del Munt i representen també els extrems de variabilitat res- 

 pecte de les dimensions; en la fig. 2 vista de sa part superior 

 apareix clarament l'esmentada poc densa i irregular estriació 

 capil•lar. 



